Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - позивачі) звернулися до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 06.07.2023 року, яка прийнята судом до розгляду протокольною ухвалою від 22.08.2023 року (а.с. 68-72), просили суд припинити право власності відповідача на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності за позивачами по 1/18 частині квартири за адресою: [ADDRESS] ; стягнути на користь відповідача компенсацію за належну їй 1/6 частину квартири у сумі 421 317,17 грн.; та стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати. У подальшому, ухвалою суду від 21.11.2023 року залучено до участі в справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - третя особа). Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 06.07.2023 року, яка прийнята судом до розгляду протокольною ухвалою від 22.08.2023 року (а.с. 68-72), обґрунтовані тим, що 3/6 частки квартири за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , її чоловіку [PERSON] , сину [PERSON] та дочці (відповідачу) [PERSON] - по 1/6 частки. Упродовж 2 років проживання всіх мешканців у квартирі не вклалося. Позивачі не можуть проживати разом із відповідачем, так як остання чинить їм перешкоди у користуванні їх частками у квартирі, самовільно розпоряджається квартирою, запрошує невідомих осіб, пиячить, палить в приміщенні квартири, виносить речі позивачів з квартири та не повертає їх назад. У квартирі постійний безлад, відповідач постійно влаштовує сварки, не бере участі у сплаті комунальних послуг. Позивачі також вказують, що відповідно до технічних характеристик квартири неможливе її переобладнання, а у добровільному порядку відповідач відмовляється продати спільне майно. Ринкова вартість спірної трикімнатної квартири становить 2 527 903,00 грн. Позивачі внесли на депозитний рахунок суду грошові кошти, що дорівнюють вартості 1/6 частки квартири, що достатньо для купівлі окремого житла відповідачем, а тому, у разі задоволення позову, не завдасть їй істотної шкоди, та з метою захисту своїх прав звернутись до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що відповідач має неповнолітню дитину - 11-річного сина, який проживає разом із нею у квартирі, а тому, позбавлення права власності відповідача завдасть суттєвої шкоди як їй, так і дитині. При цьому, враховуючи стать дитини, їй та сину слід проживати в окремих кімнатах. Запропонована сума компенсації є недостатньою для придбання нормального житла у тому ж районі Києва. Відповідач та її син не мають у власності іншого житла, а тому, задоволення позову істотно порушить права її як власника, так і дитини. Таким чином, представник просив суд відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивачів зазначила, що відповідачу належить лише 7 кв.м. спірної квартири, тобто її частка є незначною, суми компенсації за її частку буде достатньо для покупки іншого житла, а подальше спільне проживання всіх співвласників неможливе через негативну поведінку відповідача. У письмових поясненнях представник третьої особи заперечував проти задоволення позову, так як з відповідачем у спірній квартирі проживає її син - [PERSON] , [INFO] , які іншого житло у власності не мають. Таким чином, задоволення позову завдасть їм суттєвої шкоди, а тому, в інтересах дитини, слід відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підитримали та просили суд їх задовольнити з викладених у позові підстав, оскільки від продажу квартири і поділу грошей відповідач відмовляється. При цьому, повідомили, що відповідач з неповнолітнім сином проживає у спірній квартирі з часу його народження, тобто з 2012 року, та ходить до школи поряд з місцем проживання, стоїть там же на обліку у лікаря. Щодо проживання дитини у квартирі не заперечували, але без матері. Спільне проживання з відповідачкою у цій квартирі позивачів за можливе не вважають. За комунальні послуги по квартирі сплачують позивачі, оскільки з 2021 року відповідач припинила сплачувати кошти за свою частку. У судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, зазначивши, що іншого вирішення спору у цій справі не існує. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просили суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи у судовому засіданні просила винести рішення в інтересах дитини та відмовити у задоволенні позову. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 19.04.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 22.06.2023 року до матеріалів справи долучено документи, надані представником відповідача. Протокольною ухвалою суду від 22.08.2023 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву та прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову від 06.07.2023 року, а також повернуто документи, надані представником відповідача. Протокольною ухвалою суду від 26.09.2023 року до матеріалів справи долучено вирок суду від 27.02.2023 року, а також відповідь на відзив, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. Протокольною ухвалою суду від 02.11.2023 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про доручення доказів. Протокольною ухвалою суду від 21.11.2023 року до матеріалів справи долучено докази, надані представником відповідача. Ухвалою суду від 21.11.2023 року залучено до участі в справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Протокольною ухвалою суду від 21.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про витребування доказів та доручення документів, долучено до матеріалів справи пояснення третьої особи, а також закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення представників учасників та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено наступні обставини справи. У відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994 року, яке видано Відділом приватизації держадміністрації Шевченківського району м. Києва, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Загальна площа квартири становить 67,48 кв.м. (а.с. 17). Відповідно до технічної характеристики квартири, вона розташована на 1 поверсі 9 поверхового будинку та складається із трьох кімнат, житловою площею 38,6 кв.м.: 1-ша кімната 17,7 кв.м., 2-га кімната - 9,2 кв.м., 3-тя кімната - 11,7 кв.м.; кухні площею 7,6 кв.м., ванної кімнати 2,9 кв.м., вбиральні - 1,5 кв.м., коридору - 13,2 кв.м., вбудованої шафи - 1,1 кв.м., балконом - 3,0 кв.м., лоджією 3,36 кв.м. Загальна площа - 67,48 кв.м. (а.с. 17). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.2020 року, що видано державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. та зареєстровано в реєстрі за №7-30, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] , а саме, 1/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2020 року, що видано державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. та зареєстровано в реєстрі за №7-32, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , а саме, 1/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 20). Таким чином, позивачу [PERSON] належить 3/6 частки квартири [ADDRESS] , позивачам [PERSON] та [PERSON] , відповідачу [PERSON] - по 1/6 часток вказаної квартири. Як вказано у звіті про оцінку майна трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , її ринкова вартість становить 2 527 903,00 грн. Дата складання висновку - 09.02.2023 року (а.с. 21-34). При цьому, стороною позивача внесено на депозитний рахунок суду суму 421 317,17 грн., яка складає вартість 1/6 частки спірної квартири, що підтверджується квитанцією від 20.03.2023 року (а.с. 39). Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо іншої дійсної ринкової вартості спірної квартири на час розгляду справи. Також позивачі вказували на неможливість проживати разом із відповідачем, так як її поведінка є вкрай негативною та остання чинить позивачам перешкоди у користуванні їх частками у квартирі. Із листа Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 08.02.2023 року, стосовно здійснення викликів поліції з 01 серпня 2022 року по 31 січня 2023 року мешканцями квартири за адресою: [ADDRESS] , вбачається наступне: 10.12.2022 року здійснено виклик [PERSON] , у якої стався конфлікт з братом [PERSON] . Відносно [PERSON] та [PERSON] складено адміністративні протоколи за ст. 173-2 КУпАП; за викликом від 17.12.2022 року виявлено [PERSON] та [PERSON] , які перебувати у стані алкогольного сп`яніння. Відносно вказаних осіб винесено адміністративні постанови за ст. 183 КУпАП; 17.12.2022 року до правоохоронних органів зверталась [PERSON] , яка повідомила, що її співмешканець [PERSON] ображав її. Відносно останнього складено протокол за ст. 173-2 КУпАП; 20.12.2022 року за викликом [PERSON] по прибуттю виявлено [PERSON] та [PERSON] , які вчиняли відносно матері [PERSON] насильство психологічного характеру. Відносно [PERSON] та [PERSON] складено протоколи за ст. 173-2 КУпАП; 18.01.2023 року за викликом [PERSON] встановлено, що заявниця викликала поліцію з приводу розподілу квартири, допомоги поліції не потребує (а.с. 35). Також із Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що Шевченківськи районним судом м. Києва 27 лютого 2023 року ухвалено вирок у справі № 761/6698/23 [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку за ч. 1 ст. 309 КК України та призначити їй покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на неї визначених обов`язків. Як вбачається із вказаного вироку, 15.02.2023 за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , працівниками Шевченківського УП ГУНП у м. Києві вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, масою 54,66 г. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). При цьому, судом не встановлено, що відповідач систематично не сплачує комунальні послуги, тобто не бере участі в утриманні майна, так як стороною позивачів надано квитанцію лише за березень та лютий 2023 року (а.с. 36-37). Також під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] має сина [PERSON] , [INFO] , з яким проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 105-107). Обставини проживання сина відповідачки за вказаною адресою, відвідування школи і перебування на обліку у лікаря в судовому засіданні підтвердили позивачі, що відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). Згідно ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону №475/97-BP від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенті про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу І та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Окрім цього, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном (ухвала Верховного Суду України від 23.06.2010р. у справі № 6-22505св09). Стосовно підтвердження неподільності речі Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014р. при розгляді справи № 6-68цс14 підкреслив, що повинні бути докази, а саме висновок судової будівельно-технічної експертизи про те, що технічної можливості поділити спірний будинок між співвласниками немає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас, необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень статті 365 ЦК України. При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення вказаних норм п.1 ч.2 ст.16 ЦК та ст..365 ЦК України свідчить, що: припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див.постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21). Європейський суд з прав людини вказав, що «апеляційний суд, ухвалюючи рішення про припинення права заявника на частку у квартирі, посилався на статей 364 та 365 ЦК України від 2003 року. Проте, як було підтверджено роз`ясненням Верховного Суду України, ці положення не можуть бути застосовані одночасно за тих самих обставин, оскільки вони стосуються різних юридичних питань. А саме, можливість припинення права особи на частку в спільному майні без її згоди передбачена статтею 365 Кодексу, тоді як стаття 364 стосується ситуації, коли співвласник бажає виділення частки зі спільної власності та не проти одержання компенсації за свою частку в спільному майні. Навіть припускаючи, що, попри неоднозначність у рішенні апеляційного суду, статті 365 Кодексу була юридичним положенням, застосовним у справі заявника, і що умову пункту першого було дотримано, Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 365 протилежна сторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні. У справі заявника протилежна сторона не внесла вартість частки на рахунок. Конкретні та відповідні аргументи заявника стосовно нездійснення протилежною стороною необхідного платежу національні суди не взяли до уваги. У цьому контексті Суд зазначає, що положення ЦК від 2003 року, про яке йдеться, є достатньо чітким і не дає підстав для суперечливого тлумачення. Крім того, це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану. Як свідчить відповідна практика національних судів - хоча йдеться про рішення, винесені у період після подій у справі, що розглядається,- вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (ANDRIY RUDENKO v. UKRAINE, № 35041/05, § 41 - 43, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на неведене, одночасне припинення право власності відповідача на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] та одночасне визнання права власності за позивачами по 1/18 частині цієї ж квартири є неможливим. Крім того, виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Відповідно до ч.1 ст.83 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною. Подільну річ можна поділити на частини, кожна з яких може бути використана для тих же цілей, для яких річ призначалась до її поділу. Зі змісту ст.ст.183,358,364 ЦК України випливає, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Згідно ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Так, квартира, яка розташована 1 поверсі 9 поверхового будинку та складається із трьох кімнат, житловою площею 38,6 кв.м., загальною площею 67,48 кв.м., не може бути поділена між співвласниками в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення у цій квартирі із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, що не заперечували сторони у судовому засіданні. При цьому, з урахуванням норм ст. 47 ЖК України та належну відповідачу частку квартири у розмірі 1/6, що від загальної площі 38,6 кв.м. становить 6,4 кв.м., що очевидно є незначною часткою, яка не може бути виділена в натурі з урахуванням вимог норми житлової площі на одну особу. Щодо неповнолітньої дитини відповідача варто зазначити, що ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. При цьому, відповідач проживає з сином за адресою: [ADDRESS] , у якій їй належить на праві власності 1/6 частки і що є предметом спору у даній справі. У вказаній квартирі проживає син відповідача, що достеменно встановлено протягом розгляду справи. При цьому, позивачами не було надано відомостей протягом перебування справи у провадженні суду, що вказана квартира не є єдиним місцем проживання неповнолітньої дитини, а його батьки мають можливість проживати у іншому житлі, де йому будуть забезпечені умови для гармонійного розвитку. Таким чином, під час розгляду справи встановлено, що частка відповідача у спірній квартирі, за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування квартирою, позивачем внесено на депозитний рахунок вартість належної відповідачу частки. У той же час, судом встановлено, що припинення права власності відповідача завдасть їй істотної шкоди, оскільки з нею проживає неповнолітня дитина, а доказів того, що вони мають у власності інше житло, надано не було. За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відтак, вирішуючи питання про задоволення позову про припинення права на частку у спільному майні, суд, зобов`язаний врахувати, що неповнолітній [PERSON] (12 років) в силу віку не може самостійно визначати своє місце проживання. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Даний принцип, який охороняє інтереси дітей є пріоритетним для суду, який від імені Держави забезпечує їх інтереси та в даному випадку, враховуючи, що квартира є місцем проживання дитини, втручання в право особи на житло не буде співрозмірним із переслідуваною законною метою. Така практика є сталою при вирішенні спорів Європейським судом рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), пункти 60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Отже, задоволення позову у вигляді втручання у право власності на майно відповідача не відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів всіх співвласників. В даному випадку, суд застосовуючи рекомендації Верховного Суду, практику та принципи Європейського суду з прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59 та з врахуванням віку дитини, з якого вона поки ще не в змозі самостійно визначати своє місце проживання та обставин недопустимості поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно, суд приходить до переконання про неможливість задоволення позовних вимог станом на даний час. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивачів. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed