Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою в якій просив стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» на його користь не виплачену заробітну плату в сумі 104 366, 00 (сто чотири тисячі триста шістдесят шість), 00 грн.; стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» на його користь середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 01 вересня 2023 року, по день фактичного розрахунку, тобто по день ухвалення рішення суду; стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» на його користь моральну шкоду, спричинену невиплатою заробітної плати, в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 27 жовтня 1970 року він був прийнятий на роботу в Південний машинобудівельний завод, цех № 71 учнем фрезерувальника згідно наказу № 4958 від 23.10.1970 року. 27 січня 1971 року був переведений фрезерувальником 4 розряду в тому ж цеху на підставі розпорядження № 173 від 28.01.1971 року. 31 серпня 2023 року він був звільнений з роботи з посади слюсаря-ремонтника 6 розряде цеху № 74 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (наказ №1122-вк від 31.08.2023 року). За період роботи, а саме - з травня 2021 року по серпень 2023 року включно була виплачена заробітна плата не в повному обсязі, заборгованість складає 104\~366,00 грн. В день його звільнення з вини відповідача йому не була виплачена вказана заборгованість по заробітній платі, сума якої підтверджується довідкою, виданою відповідачем за № 92 від 26 жовтня 2023 року. У зв`язку з тим, що відповідачем були порушені його трудові права по одержанню винагороди за його працю. ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» повинно виплати йому середньоденну заробітну плату за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденна заробітна плата в сумі 473,26 грн., обчислена відповідачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995р. № 100, про що зазначено у довідці № 91 від 26 жовтня 2023 року. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2023 року (звільнення відбулося 31 серпня 2023 року) по день ухвалення рішення. Невиплата його заробітної плати відбувалась на протязі тривалого часу - з травня 2021 року по серпень 2023 року, тобто на протязі 21 місяця. Внаслідок невиплати заробітної плати позивача, члени його родини були поставлені в скрутне матеріальне положення, оскільки на нього покладався обов`язок матеріального забезпечення родини. У зв`язку з вказаними неправомірними винними діями відповідача, позивачу були причинені моральні страждання, а саме: він втратив нормальні життєві зв`язки з членами його родини, від нього вимагались додаткові зусилля для організації їх життя, у зв`язку з чим, дружина укладала кредитні договори з АТ КБ «Приватбанк». Внаслідок неотримання заробітної плати у нього з`явилася заборгованість по оплаті комунальних послуг, яка погашалась за рахунок пенсій. Розмір компенсації моральної шкоди, що виникла в результаті душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з порушенням його трудових прав та інтересів, він оцінюю в сумі 25 000 грн., яка буде відповідати понесеним моральним стражданням, істотності вимушених змін у моїх життєвих і виробничих стосунках і наслідків, що наступили. Не погодивши\~з позовними\~вимогами представником\~позивач подано\~до суду\~відзив на\~позовну заяву,\~відповідно до\~якого просив\~відмовити в\~задоволенні позовної\~заяви.\~Згідно довідки\~№ 15\~від 01.02.2024\~року,\~сума не\~виплаченої заробітної\~плати [PERSON] \~становить 104\~366,00\~грн.\~Просить суд\~не стягувати\~середній заробіток. Причиною несвоєчасної\~виплати є\~факт наявності\~обставин,\~що істотно\~ускладнюють своєчасну\~виплату грошових\~коштів,\~а саме\~той факт,\~що Державне\~підприємство «Виробниче\~об`єднання Південний\~машинобудівний завод\~імені О.М.\~Макарова» перебувало\~та перебуває\~і зараз\~в тяжкому\~економічному стані,\~що спричинено\~фінансовою кризою\~в країні,\~розірвання контрактів\~з Російською\~Федерацією,\~які складали\~питому вагу\~в загальній\~кількості,\~великі фінансові\~збитки.\~І як\~наслідок:\~великі фінансові\~збитки,\~відсутність обігових\~коштів,\~одноденний режим\~роботи на\~підприємстві на\~протязі 2015-2017р.р.,\~простої,\~трьохденний режим\~роботи на\~підприємстві на\~протязі 2018\~року,\~одноденний режим\~роботи на\~підприємстві на\~протязі 2019-2024\~рр.,\~затримка виплати\~заробітної плати\~з вересня\~2020\~року по\~даний час.\~Звертає увагу,\~що на\~протязі 2019-2024\~рр.\~та на\~даний час\~підприємство працює\~в одноденному\~режимі роботи,\~що підтверджується\~наказом по\~підприємству про\~режим роботи.\~З 28.02.2022\~року і\~до 01.09.2022\~року підприємство\~знаходилось на\~простої,\~що підтверджується\~відповідними наказами.\~Просить врахувати\~ситуацію,\~яка склалася\~внаслідок війни,\~і поставила\~завод на\~межу виживання,\~оскільки наявна\~заборгованість з\~вересня 2020\~року по\~заробітній платі\~працівникам складає\~понад 130,5\~млн.\~гривень,\~відсутність обігових\~коштів,\~одноденний режим\~роботи на\~протязі 2019-2024\~років.\~При цьому\~підприємство має\~врахувати не\~тільки інтереси\~окремого працівника,\~але й\~інтереси інших\~працівників,\~забезпечити можливість\~функціонування підприємства. Враховуючи той факт, що [PERSON] , який був звільнений з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» з 31.08.2023 року звільнений за ст.38 Кодексів закону про працю України вимоги про розрахунок при звільненні на підприємство не надавав, то відповідно строки в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Стосовно стягнення моральної шкоди зазначає, що позивач не обґрунтовує причини стягнення даної суми, а також недодає до позовної заяви ніяких доказів того, що він зазнав моральних страждань. В судовому засіданні представника позивача просила задовольнити позовні вимоги. Також, надала клопотання, відповідно до якого просила стягнути середній заробіток, виходячи з кількості робочих днів зазначених в довідці відповідача №16 від 01.02.2024 року, для обчислення середнього заробітку [PERSON] в сумі 473,26 грн., за весь час затримки по день постановлення рішення суду - вересня 2023 року по березень 2024 року, а саме 43\~066,66 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на Державному підприємстві «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» з 27.10.1970 року по 31.08.2023 року. 31.08.2023 року позивача було звільнено згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку на пенсію (а.с.9). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 26 жовтня 2023 року №92 станом 26.10.2023 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 104\~366,00 грн. (а.с.11). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 104 366,00 грн. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 104\~366,00 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки відповідача, становить 473,26 грн (а.с.41). Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 01 вересня 2023 року і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період з 01 вересня 2023 року по 01 лютого 2023 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01 вересня 2023 року по 01 лютого 2023 року складає 61523,80 грн. Проте, позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 01 вересня 2023 року по день ухвалення рішення суду в сумі 43 066,66 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню в заявленому розмірі 43\~066,66 грн. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 25 000 грн., суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. Встановлено, що в результаті неправомірної затримки розрахунку при звільненні відповідачем, позивачеві завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих стосунків, оскільки позивач тривалий час залишився без належних йому грошових коштів, у зв`язку зі невиплатою заробітної плати, змушений був звернутися до суду та вживати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково та стягнути з відповідача на користь позивача спричинену моральну шкоду у розмірі 4 000 грн., що є достатнім та співмірним у даній спірній ситуації. Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що позивач вимоги про розрахунок при звільненні на підприємство не надавав судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи є безпідставними та не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Стосовно тверджень представника відповідача про те, що строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Як вбачається із матеріалів справи, довідка відповідача про розмір невиплаченої заробітної плати від 26 жовтня 2023 року, до суду позивач звернувся до суду 14 листопада 2023 року. Таким чином позивачем не пропущено строку звернення до суду з даним позовом. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на користь держави слідує стягнути судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: partial