Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У листопаді 2023 р. представник позивачів звернувся до суду з позовом про скасування арешту квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (архівний запис): реєстраційний номер обтяження 1461088; зареєстровано: 11.11.2004 14:56:39 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: лист прокурора м. Києва № 56-1051 від 18.11.1996р.; об`єкт обтяження: [ADDRESS] ; , власник [PERSON] ; додаткові дані: архівний номер 102867 КIЕV1, архівна дата 25.11.1996, дата виникнення 25.11.1996, № реєстра 5702-22, внутр. № 4D01163А2СЕ D3С2В2Е4В, коментарний вх.5017. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно свідоцтва про право власності від 29.12.2006р. власниками квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] - частина ; [PERSON] - частина; [PERSON] - частина; [PERSON] - частина. 07.09.2023р. власниками квартири було отримано у нотаріуса інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої вбачається, що на дану квартиру накладено арешт. Співвласники квартири ніколи не були обвинуваченими, підозрюваними або особами, які несуть за законом матеріальну відповідальність у жодному кримінальному провадженні, а квартира [ADDRESS] не була об`єктом злочинних дій у кримінальному провадженні. Квартиру позивачами було приватизовано наприкінці 2006р. (свідоцтво про право власності від 29.12.2006р.), а тому власником квартири до 29.12.2006р., як зазначено в інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.09.2023р., не могла бути невідома [PERSON] . Просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.11.2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 09.01.2024 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Київської міської прокуратури про зняття арешту з майна до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Предствник позивачів у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача у судовому засідання заперечував проти позову. Надав відзив в якому вказав, що встановити обставини накладення прокуратурою м. Києва у 1996 році арешту на квартиру по [ADDRESS] не виявляється можливим. Позивачами не надані документи, які підтверджують державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , а до позову долучено лише дублікат вищевказаного свідоцтва про право власності, виданий Святошинською районною в м.Києві державною адміністрацією від 28.04.2015 № 205. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 29.12.2000р. [PERSON] та його сім`ї з чотирьох осіб було видано ордер № 003411 на вселення до квартири за адресою: [ADDRESS] . 29.12.2006р. квартира за адресою [ADDRESS] позивачами була приватизована, що підтверджується свідоцтвом про право власності/а.с.29/. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на квартиру за адресою [ADDRESS] накладено арешт на підставі листа, 56-1051, 18.11.1996, Прокурор м.Києва, зареєстровано: 11.11.2004 14:56:39 за № 1461088 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора, власник [PERSON] /а.с.30/. Листом Київської міської прокуратури від 31.10.2023 № 33-16685-2023 повідомлено, що ведення діловодства у 1996році в прокуратурі м. Києва здійснювалось у паперовому вигляді у спосіб, що передбачав ведення реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції у відповідних книгах обліку. Згідно з актами про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, книги обліку вхідних та вихідних документів прокуратури м.Києва знищені відповідно до встановлених строків їх зберігання, включно до 2014р. З огляду на викладене встановити наяність чи відсутність запитуваного вами документа не виявляється можливим./а.с 37-38/. З листа КП КМР «КМ БТІ» № 062/14-131 від 08.01.2024р. вбачається, що згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за : [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4) на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 29.12.2006. Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження, як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Арешт, який просить скасувати позивач, було накладено Прокуратурою Чернігівської області у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі. Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , арешт на вказану квартиру накладено, на підставі листа, 56-1051, 18.11.1996, Прокурора м.Києва, власник [PERSON] , яка не є власницею квартири. Встановлено, що арешт накладено на майно осіб, які не були обвинуваченими , підозрюваними або особами, які несуть за законом матеріальну відповідальність в жодному кримінальному провадженні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачі позбавлені можливості вільно розпоряджатись належним їм майном, у зв`язку із його обтяженням, а тому оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved