Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог Коломацька селищна рада, Сектор державної реєстрації Управління " Центру надання адміністративних послуг" Богодухівської міської ради Харківської області про визнання свідоцтва про право власності на житло та розпорядження органу приватизації частково недійсним та їх часткове скасування, в якому просив скасувати розпорядження №16 Коломацької районної державної адміністрації від 20 червня 1996 року в частині визнання [PERSON] співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , площа 78.5 кв.м., а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на житло, видане Коломацькою районною державною адміністрацією від 01 липня 1996 року в частині належності [PERSON] права спільної сумісної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , площа 78.5 кв.м. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що починаючи з 31 липня 2009 року по даний час він проходить службу в Управлінні СБУ в Харківській області однак, житлом не забезпечений та має намір подати документи для прийняття його на квартирний облік. 10 листопада 2023 року йому з довідки Коломацького МКПТІ йому стало відомо про те. Що на його ім`я здійснено безоплатну приватизацію житла. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 01 липня 1996 року виданого Коломацькою районною державною адміністрацією на підставі розпорядження №16 від 20 червня 1996 року квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 78.5 кв.м. належала на праві спільної сумісної власності батькам позивача та йому у рівних долях. 25 грудня 2003 року вказана квартира була подарована стороннім особам згідно договору дарування квартири від 25 грудня 2003 року,, посвідченого Коломацькою державною нотаріальною конторою. Як вказує позивач, на момент приватизації зазначеної квартири він був неповнолітнім тому в його інтересах виступали батьки, без повідомлення про такі дії. Весь цей час позивач вважав, що дана приватизована квартира є власністю лише батьків. Документами про право власності на квартиру позивач ніколи не цікавився, з ними не знайомився, а батьки самі ніколи не пропонували ознайомитись з цими документами. В результаті дій батьків були порушені охоронювані законом права та інтереси позивача, він був позбавлений права на вільний вибір способу задоволення своїх потреб у житлі. Позивач вважає, що вказане свідоцтво про право власності на житло та розпорядження про приватизацію отримані з порушенням його прав, а тому мають бути визнані частково недійсними оскільки вони обмежують його право в даний час скористатись правом на приватизацію, стати на облік та поліпшити житлові умови за місцем роботи. Позивач подав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність, та в яких зазначили, що не заперечують проти задоволення вимог позивача. Представник третьої особи Коломацької селищної Богодухівського району Харківської області Мельник М.В. надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Коломацької селищної ради Богодухівського району Харківської області з проханням прийняття рішення згідно вимог чинного законодавства. Уповноважена особа Сектору державної реєстрації Управління "Центру надання адміністративних послуг" Богодухівської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомила. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 01 липня 1996 рокувиданого Коломацькою районної державною адміністрацією виданого згідно розпорядження №16 від 20 червня 1996 року квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 78,5 кв. м., належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних долях, тобто по 1/3 частині. (а.с. 11). Відповідно до договору дарування квартири від 25 грудня 2003 року [PERSON] , [PERSON] , що діяли від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON] подарували квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 78,5 кв. м., громадянину [PERSON] (а.с. 12). Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зокрема, у пункті 18 вищевказаного Положення зазначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Як вбачається з паспорту серії [NUMBER] виданого, 10 вересня 2007 року Коломацьким РВ ГУМВС України в Харківській області, [PERSON] народився [INFO] , тобто на час приватизації квартири (01 липня 1996), він був малолітньою особою, а тому в розумінні ст. 31 ЦК України він був фізичною особою з частковою цивільною дієздатністю. Згідно зі ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизації підлягає Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. В розумінні ч. 2 ст. 8 Закону право на одержання у приватну власність житла повинні набувати громадяни, які на законних підставах мешкали у цих квартирах. Законом передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Відповідно до ч.11 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом. Батьки позивача, приватизуючи квартиру, виконали всі дії, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» з дотриманням Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, однак згідно діючого законодавства вони мали право розпоряджатися майном, а не правом [PERSON] на приватизацію квартири. Статтею 27 ЦК України визначено правило згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним. З цього виходить, що батьки позивача, даючи згоду на приватизацію квартири від імені [PERSON] , фактично позбавили його права, після досягнення ним повноліття скористатися правом на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому. Так, з 31 липня 2009 року [PERSON] проходить службу в Управлінні Служби Безпеки України в Харківській області та має намір стати на облік для одержання службового житлового приміщення. Крім того, згідно з ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Тобто, на момент приватизації квартири мати та батько позивача мали право приватизувати квартиру (площа якої відповідно до технічного паспорту становить 78, 5 кв.м.) та мали право приватизувати квартиру і без участі [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, слід зазначити, що приватизація квартири здійснена з порушенням чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства та законних прав на приватизацію [PERSON] , що стало наслідком позбавлення його законного права одержання службового житлового приміщення. Відтак, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом з цим, судом встановлено, що позивач згідно квитанцій № 0.0.3395254612.1 від 04 січня 2024 року та №0.0.3447146368.1 від 01 лютого 2024 року здійснив оплату судового збору в сумі 2147 гривень 00 копійок та 1211 гривень 20 копійок відповідно. 06 лютого 2024 року від позивача надійшла заява в якій він просив суд при ухваленні рішення по справі вирішити питання про повернення надмірно сплаченого судового збору по квитанції від 04 січня 2024 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою до суду позовної немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» вбачається, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет на 2024 рік"прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня встановлено в розмірі 3028 гривень 00 копійок, таким чином 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1211 гривень 20 копійок. Як вбачається з квитанції № 0.0.3395254612.1 від 04 січня 2024 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2147 гривень 00 копійок. Враховуючи вищевикладене, суд знаходить підстави для повернення позивачу надмірно сплаченого судового збору у сумі 935 гривень 80 копійок.

Outcome: approved