Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] через свою представника - адвоката Павленка В. В. звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (далі - ТОВ «Фінфорс») про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 16 280,16 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О. В. вчинено виконавчий напис № 8716 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «Фінфорс». 27 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л. В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER], а 04 серпня 2021 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2022 року у справі № 213/822/22, виконавчий напис № 8716 приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О. В. від 14 травня 2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню. На думку позивача, оскільки відсутня правова підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача, то такі кошти підлягають поверненню як безпідставно набуте майно. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 15 листопада 2023 року відповідач отримав копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2023 року та копію позовної заяви із додатками, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Згідно з ч. 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 27 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л. В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого напису № 8716 виданого 14 травня 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості у розмірі 16 280,16 грн. 04 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л. В. винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника при примусовому виконанні виконавчого напису № 8716 виданого 14 травня 2021 року. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2022 року у справі № 213/822/22, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 14 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О. В., зареєстрований в реєстрі за № 8716, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 280,16 грн. Згідно з довідкою від 30 березня 2023 року № 193, яка видана на ім`я - [PERSON] в тому, що згідно постанови ВП № [NUMBER] від 04 серпня 2021 року про стягнення заборгованості на користь ТОВ «Фінфорс», з його заробітної плати виконувалися утримання за серпень-листопад 2021 року у розмірі 16 280,16 грн. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Суд враховує ту обставину, що рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2022 року у справі № 213/822/22, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 14 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О. В., зареєстрований в реєстрі за № 8716, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 280,16 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки підставою для набуття коштів відповідачем ТОВ «Фінфорс» був виконавчий напис № 8716 від 14 травня 2021 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, то і відпала підстава для утримання відповідачем коштів у сумі 16 280,16 грн, стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № [NUMBER]. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що позов про стягнення безпідставно отриманих коштів з ТОВ «Фінфорс» підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 16 280,16 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішивши питання про розподіл судових витрат на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору у розмірі 1 073,60 грн. За приписами частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. З матеріалів справи встановлено, що правничу допомогу позивачу надавав адвокат Павленко Вячеслав Вікторович, на підставі Договору про надання правової допомоги №12/12/22 від 12 грудня 2022 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Отже, вивчивши наявні у матеріалах справи докази понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, аналізуючи розмір заявлених витрат на оплату послуг адвоката на предмет співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Outcome: approved