Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із даним позовом та уточнивши позовні вимоги просила суд позбавити відповідача [PERSON] , батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також просила змінити розмір аліментів, що стягуються з відповідача [PERSON] та стягнути з останнього в її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 2500 гривень на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Стягнути з відповідача судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі від якого мають двоє дітей, дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя у них з відповідачем не склалося, тому рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05.09.2018 року шлюб між ними розірвано, а неповнолітніх дітей залишено на проживанні разом нею. З відповідача згідно рішення Рожнятівського районного суду від 05.09.2018 року вирішено стягувати на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі по 1100 гривень на кожну дитину щомісячно, які на даний час є занадто малими для забезпечення необхідності фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей. Крім того присуджений раніше розмір аліментів на утримання дітей є незначним, значно меншим за 50-ти відсотковий прожитковий мінімум для дітей відповідного віку. Зазначила, що з 2020 року відповідач аліменти не сплачує, не цікавиться життям та здоров`ям дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, всі питання щодо виховання дітей вирішуються нею самостійно без участі відповідача. Відповідач припинив з нею та дітьми спілкування, не виконує жодного з покладених законом на батьків обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, грошової чи будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не прибула, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неприбуття суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Представник органу опіки та піклування Рожнятівської селищної ради Калуського району Івано-Франкіської області О. Гаєвська у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій зазначила що позовні вимоги підтримує повністю, а справу просила розглянути без її участі. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності сторін з ухваленням заочного рішення та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що у свою чергу буде відповідати приписам ст.247 ч.2 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частинами 1, 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Даючи оцінку вимозі позивачки про позбавлення відповідача батьківських прав та доказам, які вона наводить на її обгрунтування, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч.2 ст.1 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч.1 ст.3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Частиною 3 статті 4 СК України передбачено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Згідно з ч.ч.1-3 ст.5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05.09.2018 (а.с.9). Від спільного подружнього життя у сторін народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.7-8). Рішенням Рожятівського районного суду Івано-Франківської від 05.09.2018 року (а.с. 10-11), ухвалено щомісячно стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі по 1100 гривень на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Позивачка [PERSON] 26.12.2023 року зареєструвала шлюб із [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26.12.2023 (а.с.5). Малолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають за зареєстрованим місцем проживання у [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою №1136 від 27.12.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.12). Згідно акту обстеження складеного комісією Сваричіського старостинського округу 27.12.2023, [PERSON] не зареєстрований, але фактично проживає разом зі своєю дружиною [PERSON] та її малолітніми дітьми в [ADDRESS] (а.с. 13). [PERSON] являється опікуном дитини - інваліда [PERSON] , у зв`язку з чим отримує державну соціальну допомогу у розмірі 2304 грн., що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] та копією довідки №110 виданої Управлінням соціального захисту населення Калуської РДА 24.09.2021 року (а.с. 14-15). Довідкою №90456/21.3 виданої Білгород-Дністровським відділом ДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 26.12.2023 року підтверджено, що [PERSON] з 19.12.2020 по 12.12.2023 не отримувала аліменти від боржника [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] нароження та [PERSON] , [INFO] , згідно виконавчого листа №350/1199/18, виданого 11.10.018 року Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області (а.с. 16). Довідками-характеристиками виданими директором Сваричівського ліцею Рожнятівської селищної ради (а.с.41,43) встановлено, що [PERSON] навчається у 3 класі, а [PERSON] у 1 класі зазначеного ліцею. Вихованням дітей займається їхня мама - [PERSON] , батько [PERSON] з дітьми не спілкується, з сім`єю не проживає, участі у вихованні дітей не бере. Протягом навчання дітей у ліцеї батьківські збори не відвідував, з класними керівниками на зв`язок не виходив. Актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 29.12.2023 (а.с.39), окрім вищезазначених обставин, встановлено також те, що відповідач [PERSON] не сплачує аліменти на утримання [PERSON] та [PERSON] , участі у їхньому вихованні не бере. Сім`я проживає у власному будинку, умови проживання сім`ї задовільні. Селищний голова Рожнятівської селищної ради надав характеристику, де зазначив, що [PERSON] по місцю проживання характеризуються виключно з позитивної сторони (а.с. 45). Згідно з ч.4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України). Згідно з долученого до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування затвердженого рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради від 12.03.2024 №31/2024 (а.с.35-37), встановлено, що вищезазначена комісія вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , жителя [ADDRESS] відносно дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Суд, враховуючи конкретний зміст вказаного висновку органу опіки та піклування, вважає його повним, всебічним та достатньо обґрунтованим, оскільки в ході розгляду даної цивільної справи викладені в ньому обставини у відповідній частині знайшли своє підтвердження. Конвенція про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, забезпечує те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є - першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, крім того зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частина 4 ст. 155 СК України передбачає покладання на батьків відповідальності, встановленої законом, за ухилення їх від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до діючого СК України, до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачено застосування таких правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, зокрема, позбавлення батьківських прав. Положенням ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною, однак не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.1 ст.166 СУ України) Відповідно до вимог п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей [PERSON] та [PERSON] , не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не цікавиться їхнім життям і здоров`ям, жодним іншим чином не приймає участі у їх житті, хоч для цього відсутні будь-які перешкоди, що свідчить про його байдуже ставлення до дітей, а тому суд вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу положення статтей 169 СК та 170 СК України, згідно яких, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дітей його батьками, суд за його заявою може постановити рішення про поновлення батьківських прав відносно дітей. Щодо позовних вимог про зміну розміру аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 166 СК України, особа позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення права дитини на рівень життя, необхідний для її гармонійного розвитку, є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. В силу частини 3 статті 181, частини 1 статті 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічне роз`яснення міститься у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, пов`язаних з обов`язком батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Наведений висновок підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 682/3112/18 від 04 березня 2020 року. При вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан, як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Суд вважає доведеними доводи позивачки про те, що з часу постановлення судом 05.09.2018 рішення про стягнення аліментів на утримання дітей в сумі по 1100,00 грн. на кожну дитину щомісячно її матеріальне становище є недостатнім для забезпечення дітей всім необхідним. Окрім цього, розмір утримання, якого потребують діти зріс, суми аліментів, яку сплачує відповідач на цей час не вистачає для того, щоб забезпечити нормальні умови життя дітей, розвитку та харчування. Даючи оцінку викладеному, суд бере до уваги також те, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, законом встановлено його обов`язок надавати матеріальну допомогу дітям, які ростуть і потребують більшого забезпечення, у зв`язку з чим потребують матеріальної допомоги батька, а обставин, які б свідчили про відсутність взагалі можливостей надавати таку допомогу, відповідачем не надано. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою як матері, так і батька, виходячи із засад справедливості та розумності, захисту прав та інтересів малолітніх дітей, враховуючи їх вік, підвищення цін та ріст рівня мінімальних соціальних гарантій,потреби на навчання та матеріальне утримання, фізичний і духовний розвиток, які зі зростанням дітей значно збільшуються, враховуючи розмір встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, матеріальний стан позивачки, суд вважає вимогу позивачки про зміну розміру аліментів підставною. В частині розподілу судових витрат суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у виді сплаченого судового збору за позовну вимогу немайнового характеру про позбавлення батьківских прав згідно з квитанцією від 12.01.2024 підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки у розмірі 1211,20 грн. (а.с. 17). Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Позивачка відповідно до закону звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, тому з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved