Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини. В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу позивачка послалася на наступне. 10.11.2021 року [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що складено актовий запис за № 3189. 08.02.2023 року, від спільного шлюбу, у [PERSON] та [PERSON] , народилась донька - [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження. У зв`язку з тим, що сторони мають малолітню дитину, добровільно розірвати шлюб в органах РАЦС не мають можливості. Сторони жили кожен своїм життям і не намагалися перейнятися проблемами іншого, зараз подружні стосунки у них не складаються, в них не має спільних інтересів, почуття поваги та любові остигли, не мають бажання бути разом. Сторони не ведуть спільне господарство, шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. Позивачка переконалася, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечитиме її інтересам та інтересам їх дитини. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, поновлення сімейних стосунків також. У зв`язку з чим не має підстав для вживання заходів до примирення подружжя. Таким чином, позивачка бажає розірвати шлюб з відповідачем. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач припинив утримувати дитину. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не має. Дитина зареєстрована та проживає разом з позивачкою. Яка самостійно займається вихованням дитини, її культурним та духовним розвитком. Отже, виховання, духовний та фізичний розвиток дитини відповідає всім вимогам та потребує багато коштів. Стан здоров`я відповідача зараз відмінний, він є особою працездатного віку, військовослужбовець, отримує високий дохід. Утримання дитини надання їй матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків. Всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини. Наразі позивачка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Відповідач, натомість, матеріальної допомоги на її утримання у добровільному порядку не надає, що ставить її у скрутне матеріальне становище, у зв`язку з чим, вона вимушена звернутися до суду. У судове засідання позивачка не з`явилась надала заяву про слухання справи у її відсутність на позовних вимогах наполягала. \~ \~ \~ \~ Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, підтвердив зазначені позивачкою обставини та заперечень не має, просив справу слухати у його відсутність. \~ \~ \~ \~ Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження. Сторони жили кожен своїм життям і не намагалися перейнятися проблемами іншого, зараз подружні стосунки у них не складаються, в них не має спільних інтересів, почуття поваги та любові остигли, не мають бажання бути разом. Сторони не ведуть спільне господарство, шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. Позивачка переконалася, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечитиме її інтересам та інтересам їх дитини. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, поновлення сімейних стосунків також. У зв`язку з чим не має підстав для вживання заходів до примирення подружжя. Таким чином, позивачка бажає розірвати шлюб з відповідачем. В свою чергу відповідач по справі не заперечує порти обставин на які посилається позивачка, та визнав позовні вимоги в повному обсязі та заперечень щодо розірвання шлюбу не надавав. Суд застосовуючи норми матеріального права виходив з такого. Згідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною 3 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберегти шлюб. Виходячи з наведеного, враховуючи, що позивачка не бажає підтримувати сімейні стосунки з відповідачем та збереження даного шлюбу суперечить її інтересам оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, відповідач погоджується із зазначеними обставинами та визнає позовні вимоги, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо відтак позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, суд також вважає, що вони підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Приводом для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей призвело те, що батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини, не надає матеріальної допомоги в добровільному порядку. Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на повному її утриманні та вихованні. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст..150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я дитини, її потреби у цьому віці, стан здоров`я батька, його матеріальне становище та матеріальне становище дитини, наявність у відповідача на утриманні інших осіб, на утриманні позивачки інших осіб і, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин, призначає аліменти. Позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на користь малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 7000 гривень з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менш ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~ \~ \~ \~ Враховуючи вищезазначене та ту обставину, що відповідач позовні вимоги визнав, суд вважає позовні вимоги пор стягнення аліментів на утримання дитини обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. \~ \~ \~ \~ Також позивачкою заявлено вимогу пор стягнути з відповідача на користь дружини - [PERSON] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 гривень з усіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO] . \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.84 ч.4 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідач також позовні вимоги визнав, та заперечень не надавав, тому дана вимога також підлягає до задоволення. \~ \~ \~ \~ Стосовно судових витрат позивачкою заявлено вимогу стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , суму судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи: витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн та витрати за сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. \~ \~ \~ \~ Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. На підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Виходячи з такого та беручи до уваги, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі суд приходить до висновку про необхідність стягнення судового збору з відповідача на користь держави у розмірі 1211,20 гривень за позовну вимогу про стягнення аліментів. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою суду підтверджено належним та допустимим доказом сплату судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1211,20 гривень, шляхом долучення до позовної заяви відповідної квитанції. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. З урахуванням вищезазначеного, та зважаючи на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а саме 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп, а інші 50 відсотків судового збору стягнути з відповідача на користь позивача. Стосовно витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). В обґрунтування своєї вимоги про стягнення витрат на правову допомогу позивачкою до суду подано лише копію договору №100224 від 14.02.2024 року, інших доказів позивачкою не надано. Стосовно наданої копії договору суд відмічає, що даний доказ є не належним та прийняти як доказ суд його не може, оскільки копія договір не містить печатки, не завірений належним чином, відсутні реквізити ордеру та відсутні реквізити, щодо даних свідоцтва адвоката, тому встановити. Що даний документ є належним доказом суд не може. Інших доказів позивачкою не надано. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Дослідивши надані стороною позивача докази на підтвердження вищевикладених обставин, судом встановлено відсутність документів, що свідчать про оплату витрат на правову допомогу, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, відсутній акт приймання-передачі виконаної роботи. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Враховуючи вищезазначене суд не знаходить обґрунтованих підстав для задоволення вимоги про стягнення судових витрат на правову допомогу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved