Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернулася [PERSON] з позовом до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] про визнання недійсним договору. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] від 23 квітня 2018 року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] та застосувати наслідки недійсності правочину. Через канцелярію суду подано заяву про зміну предмета позову, в якій зазначає, що 28 квітня 2016 року Ірпінський міський суд Київської області прийняв заочне рішення, яким задовольнив позов ПАТ «Дельта Банк». У рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором № 150102032613023 від 12 грудня 2011 року у розмірі 203 888,06 гривень, з яких сума заборгованості за кредитом - 133 333,36 гривень, сума заборгованості за відсотками - 39 283,21 грн., пеня - 28 993,92 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1 527,40 грн., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по відсотках - 750,17 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого [PERSON] , приватним нотаріусом Ірпінського МНО 02.11.2011 року за реєстровим № 5736 та зареєстрованим в КП Ірпінське БТІ 15.11.2011 року, номер запису 41, в книзі 34-558 шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (код ЄДРПОУ 34047020). Визнано за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, ЄДРПОУ 34047020, МФО 380236) право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] . Про вказане судове рішення вона дізналася лише після того, як до квартири почали приходити люди для попереднього огляду. Як з`ясувалося пізніше, її квартиру було виставлено на продаж на аукціоні. Відразу ж заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року нею було оскаржене шляхом подачі заяви про його перегляд. 21 березня 2018 року було повідомлено ПАТ «Дельта Банк» про оскарження заочного рішення та запропоновано зняти з аукціону спірну квартиру. На вказану заяву будь-якої відповіді не отримала. 10 квітня 2018 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UА-ЕА-2018-03-27-000039-а [PERSON] була визнана переможцем торгів. 23 квітня 2018 року на підставі проведених торгів між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] . Вартість квартири 447 447, 77 грн. 13 березня 2019 року Київським апеляційним судом було скасовано заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року та постановлено нове, яким у задоволенні позову банку відмовлено. Вважає вказаний договір недійсним з наступних підстав: Вважає вказаний договір недійсним з наступних підстав. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів (закріплених законом матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника) визначений у ст. 16 ЦК України, згідно з пунктом 2 частини другої якої одним із таких способів є визнання правочину недійсним. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст.215 ЦК України). При цьому підставою для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів. Згідно із п. 1 розділу V Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року за № 388 (у редакції рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 травня 2017 року №1872, протягом п`яти робочих днів після рішення Фонду щодо затвердження умов продажу активу(ів) (майна) банк на своєму веб-сайті і Фонд на своєму офіційному веб-сайті оприлюднюють публічні паспорти активів (майна) та паспорти відкритих торгів (аукціонів) за формою та структурою інформації, визначеними у додатках 7 - 16 до цього Положення. Протягом п`яти робочих днів після оприлюднення банком, що ліквідується, на своєму веб-сайті і Фондом на своєму офіційному веб-сайті публічних паспортів активів (майна) та паспорта відкритих торгів (аукціонів) Фонд розміщує оголошення щодо продажу активів (майна) в друкованих засобах масової інформації, визначених виконавчою дирекцією Фонду. Період між датою оприлюднення на веб-сайті банку та офіційному веб-сайті Фонду публічного паспорта активу (майна), паспорта відкритих торгів (аукціону) і датою проведення відкритих торгів (аукціону) (строк експозиції) не може бути меншим семи робочих днів. Вказані вище умови дотримані не були. Частиною 2 статті 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк. Продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС (п. 2 розділу 6 Положення). Вказані вимоги також дотримані не були. Вартість її квартири значно перевищує ціну продажу квартири. Крім того, на момент реалізації квартири на прилюдних торгах, рішення на підставі якого незаконно було визнано право власності на квартиру за банком, не набрало законної сили оскільки було оскаржене. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема. ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За таких обставин договір купівлі-продажу квартири повинен бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК Кодексу. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Враховуючи ту обставину, що банком після отримання рішення суду було реалізовано її квартиру відповідачу [PERSON] , яка на даний час є власником спірної квартири, то після скасування заочного рішення Ірпінського міського суду від 28 квітня 2016 року, вважає, що захистити своє право в судовому порядку можливо шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спірну квартиру за нею. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] від 23 квітня 2018 року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Витребувати з чужого незаконного володіння трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] . Визнати за нею, [PERSON] , право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідачем по справі ПАТ «Дельта Банк» подано відзив на позовну заяву про визнання недійсним договору. В якому зазначає, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № 150102032613023, згідно з умовами якого надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 160 000 грн. з розрахунку 19,9 % річних строк по 12.12.2016 року. АТ «Астра Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі надавши відповідачеві кредит в розмірі та строки передбачені кредитним договором. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 02.12.2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та умовах, визначених даним договором, Банк продає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, у зв`язку з чим ПАТ «Дельта Банк» змінює банк як кредитора. Отже, відповідно до даного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, ПАТ «Дельта Банк» був змушений звернутися до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] та прохає в рахунок виконання зобов`язань щодо сплати заборгованості, визнати за ним право власності на квартиру. Відтак, заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28.04.2016 року по справі № 367/5000/15-ц, позов було задоволено та в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості, визнано право власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк». Набувши право власності на вказану квартиру на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області, яке набрало законної сили, зареєструвавши право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.08.2017 року, номер запису про право власності 22131282, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1340907732109, ПАТ «Дельта Банк» перебуваючи в процедурі ліквідації, на виконання вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, проводив продаж майна ПАТ «Дельта банк» на електронних торгах. Так, за результатами проведених електронних торгів, які відбулись 10.04.2018 року, переможцем торгів з продажу квартири було визнано [PERSON] та 23.04.2018 року з останньою було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, підписано акт приймання-передачі, та зареєстровано право власності. Щодо підстав визнання прилюдних торгів недійсними, то відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-116цс12, оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме нормативно-правовими актами, які регулюють дану процедуру. Звертає увагу суду на те, що продаж спірного нерухомого майна відбувся 10 квітня 2018 р. на відкритих торгах в межах процедури їх здійснення, передбаченої нормами спеціального Закону, а відтак свідчення позивача про порушення встановлених законодавством правил проведення торгів є хибними та необґрунтованими. Інформація щодо дотримання процедури проведення відкритих торгів є загальнодоступною та викладена на сайті «Prozzoro продажі». Станом на момент проведення торгів зазначене вище рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року у справі №367/5000/15-ц, на підставі якого АТ «Дельта Банк» набуло право власності на предмет іпотеки не було скасовано або визнано не чинним у визначеному законом порядку, таким чином АТ «Дельта Банк» як єдиний та повноправний власник цього нерухомого майна мав усі законні підстави для реалізації цього майна в межах процедури, передбаченої нормами спеціального закону яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відтак вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмету іпотеки, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Позивач зазначає, що ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, суд не звернув уваги на те, що цей спосіб захисту прав іпотекодержателя є позасудовим і не передбачений. Положеннями частини другої статті 16 ЦК України, статей 33, 36 та частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки ними передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом захисту звернення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постановах від 26.12.2011 р. по справі № 3-139гс11/33/14, від 11.12.2013 р. по справі № 6-124цс13 тощо, а також в Узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, що виникають кредитних правовідносин (Розділ «Звернення стягнення на майно, передане в іпотеку чи заставу», абз. 24). Щодо не зазначеної вартості предмета іпотеки на яке було звернуто стягнення звертає увагу на наступне. Згідно ч.1. ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції від 06.11.2014 року, що діяла станом на час винесення рішення) не передбачала обов`язок суду у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначати у рішенні вартість предмету іпотеки на яке звернуто стягнення, а тому такі посилання позивача є безпідставними. Позивачем не доведено існування обставин, з якими законодавець пов`язує недійсність правочину (в даному випадку договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2018 року, що розташована за адресою: [ADDRESS] укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] ), у зв`язку з чим вимога позивача про визнання вказаного договору недійсним не підлягає задоволенню. Просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири від 23.04.2018 року, що розташована за адресою: [ADDRESS] укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позов є безпідставним та не підлягає задоволенню. Вона 23.04.2018р. на підставі договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, придбала у ПАТ «Дельта Банк» - квартиру, [ADDRESS] . Вище зазначена квартира куплена на аукціоні через електрону торгову систему ProZorro.Пpoдaжі. Право власності на зазначене майно було належним чином зареєстроване. Позивач не наводить конкретних порушень при укладенні договору купівлі - продажу квартири, а посилається на порушення ст. 203 ЦК України загалом. В позові зазначено, що вартість квартири значно перевищує ціну продажу, але не зазначено яку саме норму та яким чином було порушено при проведенні незалежної оцінки квартири та її реалізації, при цьому вона - погоджується з твердженням позивача, що вартість майна може бути зменшена на 70% від початкової ціни. Позивач зазначає, що заочне рішення від 28.04.2016р. не набрало законної сили, однак відповідно до частин перших статтей 223, 233, 294 ЦПК України у редакції станом на момент прийняття рішення вказане рішення на момент укладання оскаржуваного договору набрало законної сили, а твердження позивача є безпідставними. Крім того, позивач зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні ЦК України, ні ЗУ «Про іпотеку», ні договором, що суперечить змісту Закону України «Про іпотеку», а саме: зі змісту ч. 1 ст. 25 даного Закону не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Крім того, відповідно до пункту 5.7 Іпотечного договору від 12.12.2011 р. ПАТ «Дельта Банк» мав право звернути стягнення на квартиру позивача у судовому порядку. 09 серпня 2017 року судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України надано правовий висновок у справі №6-2213цс16, який полягає у тому, що у разі невиконання боржником взятих на себе зобов`язань кредитор наділений правом задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, у тому числі у судовому порядку. Відповідачем [PERSON] на заяву про зміну предмета позову подано до суду пояснення. Згідно яких вона заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Повністю не визнає пред`явлені позовні вимоги позивача, заперечує проти задоволення позову, та вважає, що цей позов не може бути задоволений судом виходячи з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. При ухваленні рішення по цій справі також просить суд врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у Постанові від 15 червня 2021 року по справі 922/2416/17 (надалі - Постанова ВП ВС). Якщо ж іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не вливає ані на чинність договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах, ані на чинність іпотеки. Скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення. Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення. Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя. За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження (п. 7.22. Постанови ВП ВС). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи про вирішення спору та ухвалення законного рішення. Відповідач ПАТ «Дельта Банк» не забезпечив в судове засідання свого представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи без його участі суду не надав, причини неявки за викликом суду не повідомив. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 23 квітня 2018 року укладено договір купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк», код за ЄДРПОУ: 34047020, в особі представника АТ «Дельта Банк» Сорокіна Микити Володимировича, який діє на підставі довіреності, посвідченої 21 лютого 2018 року Щадко О.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 170, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадировим Владиславом Володимировичем, який діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02 жовтня 2015 року «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Баню» та делегування повноважень ліквідатора банку», рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора» від 20.02.2017 року № 619 та [PERSON] відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-03-27-000039-а від 10.04.2018р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. , зареєстровано в реєстрі за № 419. Згідно п.1.2. договору предметом купівлі-продажу за цим договором є наступне майно: трикімнатна квартира [ADDRESS] (інвентарний номер: 3081230). Нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28.04.2016 року, по справі № 367/5000/15-ц. Право власності продавця на нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.08.2017 року, номер запису про право власності: 22131282, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1340907732109. Згідно п.2.1. договору продаж нерухомого майна вчиняється за 447 447,77 грн. без ПДВ, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього Договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став покупець. Згідно п. 3.1. договору право власності на нерухоме майно переходить від продавця до покупця з моменту державної реєстрації права власності. Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна від 23 квітня 2018 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та [PERSON] вбачається, що відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., 23.04.2018 року за реєстровим № 419, продавець передав, а покупець прийняв наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (інвентарний номер: 3081230). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.07.2018 № 132117500 об`єкт нерухомого майна: квартира [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1340907732109 23.04.2018 року (номер запису про право власності 25839991) згідно договору купівлі-продажу, №419, виданий 23.04.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. (підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40760902 від 23.04.2018) на праві приватної власності належить [PERSON] . Станом на 21.08.2017 вказане вище нерухоме майно перебувало у приватній власності в ПАТ «Дельта Банк», код ЄДРПОУ: 34047020; підстава виникнення права власності: рішення суду, заочне, серія та номер:367/5000/15-ц, видане 28.04.2016 Ірпінським міським судом Київської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36873221 від 01.09.2017 [PERSON] , Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області. Станом на 12.11.2011 вказане вище нерухоме майно перебувало у приватній власності у [PERSON] ; підстава виникнення права власності: договір дарування, 5736, 02.11.2011, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін М.С. згідно інформації про іпотеку: номер запису про іпотеку: 14999798 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 12.12.2011; підстава виникнення іпотечний договір, серія та номер:3177, виданий 12.12.2011, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30081804 від 16.06.2016; відомості про основне заповзання: строк виконання основного зобов`язання: 12.12.2016, розмір основного зобов`язання: 160000,00грн., відомості про суб`єктів: іпотекодавець: [PERSON] , іпотеко держатель: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 у справі № 905/1227/17 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає. Отже, визнання недійсним у судовому порядку правочину можливо з підстав недодержання сторонами в момент його вчинення вимог, які встановлені 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, а саме: правочин має відповідати вимогам ЦК України. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Предметом позовних вимог є оспорювання договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 23 квітня 2018 року. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Виходячи з цього необхідно розуміти, що будь-який договір купівлі-продажу предметом якого є нерухоме майно підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. При цьому позивач зазначає, що спірний договір було укладено на підставі проведених відкритих торгів 10 квітня 2018 року, оформлених протоколом електронних торгів № UA-ЕА-2018-03-27-000039-а. Зазначає, що підставою для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів. Процедура реалізації майна на публічних електронних торгах полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу до покупця-учасника публічних електронних торгів права власності на майно боржника, на яке звернули стягнення. Тому, враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення публічних електронних торгів, складення за результатами їх проведення відповідного акта є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних електронних торгах, тобто є правочином. Зазначене узгоджується з висновками, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21). Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 42-44), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 45-47), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункти 103-104). Позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, при цьому не просить визнати самі електронні торги недійсними, результати яких оформлено протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-03-27- 000039-а від 10.04.2018 року, хоча саме відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених вказаним протоколом, був укладений спірний договір. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Суд звертає увагу на те, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом та на день розгляду справи суду не надано жодних належних доказів щодо визнання відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-ЕА-2018-03-27-000039-а від 10.04.2018 року(номер лоту: F11G5576) недійсними чи неправомірними. Крім того, позивачем, не надано протокол електронних торгів № UA-ЕА-2018-03-27-000039-а від 10.04.2018 року, суд не бере до уваги ксерокопії документів, що подані представником відповідача - адвокатом Зайнудіновим А.М. до відзиву на позовну заяву, оскільки вони не засвідчені належним чином, що позбавляє суд переконатися у їх дійсності. Позивач зазначає, що на момент реалізації квартири [ADDRESS] на прилюдних торгах 10.04.2018 року, заочне рішення від 28 квітня 2016 року на підставі якого незаконно було визнано право власності на вищевказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк», не набрало законної сили, тому що було оскаржене, що в подальшому згідно постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року призвело до його скасування. З викладеного у відзиві на позовну заяву представника відповідача - адвоката Зайнудінова А.М. вбачається, що майже через два роки після ухвалення рішення у березні 2018 року [PERSON] подала заву про перегляд заочно рішення по справі № 367/5000/15-ц, яку ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 жовтня 2018 року було залишено без розгляду. І лише постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року скасовано. Постановлено нове рішення наступного змісту. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити. Позивач не надав жодних доказів, які б підтвердили факт, що ПАТ «Дельта Банк» чи відповідач [PERSON] були повідомлені про оскарження заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року на час проведення прилюдних торгів 10.04.2018 року, чи укладання спірного договору. Суд не бере до уваги, подану до позовної заяви заяву адресовану на ПАТ «Дельта Банк» від 21.03.2018р., оскільки відсутні докази відправлення та отримання вказаної заяви адресатом, крім того, заява не містить даних щодо адреси ПАТ «Дельта Банк», на яку заява була відправлена. Крім того, зі змісту частини 1 статті 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Згідно вимог ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Таким чином, позивачем не надано належних доказів, того, що станом на 10.04.2018 року - день проведених відкритих торгів 10 квітня 2018 року, оформлених протоколом електронних торгів № UA-ЕА-2018-03-27-000039-а, на підставі яких було укладено спірний договір не набрало законної сили заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року яким позов задоволено. У рахунок виконання зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2011 року у розмірі 203 888,06грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 133 333,36 грн., сума заборгованості за відсотками - 39 283,21 грн., пеня - 28 993,92 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1 527,40 грн., сума 3% від простроченої заборгованості по відсоткам - 750,17 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру, загальною площею 104,8кв.м., житловою площею 51,7кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру, загальною площею 104,8кв.м, житловою площею 51,7кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у розмірі 420грн за розміщення оголошення у пресі про виклик відповідача до суду. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судові витрати у сумі 3 654грн. Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, якою було апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року скасоване та постановлено нове про відмовлення у задоволенні позову, вбачається, що судом встановлено те, що право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки лише після закінчення 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про дострокове стягнення заборгованості має місце у випадку досудового врегулювання спору. Враховуючи, що зазначена вимога про дострокове стягнення заборгованості була направлена відповідачу, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що підставою для відмови у позові є те, що ця вимога не була отримана останнім. Суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, неправильно застосував норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи. Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що права позивача дійсно були порушені, але позивач не надав жодних доказів, які б підтвердили, що ПАТ «Дельта Банк» був повідомлений про оскарження заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року станом на 10.04.2018 року також не подано позивачем жодного доказу, який би підтверджував той факт, що при укладанні договору купівлі продажу квартири, що продана на аукціоні від 23 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 419, були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд звертає увагу, що зі сторони позивача не заявлялося жодних клопотань щодо витребування доказів. При розгляді справи позивачем не подано доказів того, що зміст спірного договору суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що ПАТ «Дельта Банк», на час укладання спірного договору, не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину не було вільними і не відповідало їх внутрішній волі, також те, що спірних договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] від 23 квітня 2018 року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Щодо вимоги про витребування з чужого незаконного володіння трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] та визнання за [PERSON] , право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: \- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; \- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; \- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Крім того, в п. 26 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, провадження № 14-396 цс 19, зробила висновок, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636 цс 18, викладено висновок про те, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636 цс 18, також зроблено висновок, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним. Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). Із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України позивач може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 101, 103), від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153-154, 167-168), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)). Для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві (що зазначено у Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20) . Однак, суд звертає увагу на те, що із позовної заяви [PERSON] , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, не зрозуміло який спосіб захисту бажає використати позивач: визнати договір недійсним; витребувати з чужого незаконного володіння майно; визнати право власності на підставі ст. 392 ЦПК України, оскільки зазначені способи захисту права є взаємовиключними. Позивач жодним чином не спростовує твердження відповідача [PERSON] про те, що позовна заява не містить посилання на статтю 388 ЦК України, а керується тим, що він, як власник спірного житла має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) та визнати за ним право власності на підставі вимог ст. 392 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, позивачем не подано жодного належного доказу у чиїй власності перебуває квартира [ADDRESS] на час розгляду справи, подана відповідачем Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна датована станом на 25.07.2018 року, крім того документ не засвідчений у встановленому законом порядку, що унеможливлює суд пересвідчитися в ідентичності цього документу, в той час, як інформація, що в ньому міститься, має суттєве значення під час розгляду справи. Вимога позивача щодо витребування з чужого незаконного володіння майна не конкретизована, а саме: позивач не зазначає у кого саме витребувати з чужого незаконного володіння трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, жодних клопотань щодо витребування доказів від учасників розгляду на вирішення суду не подавалися, суд приходить до висновку, що заявлений позов є не обґрунтованим та недоведеним, вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] від 23 квітня 2018 року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] ; витребування з чужого незаконного володіння трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] та визнати за [PERSON] , право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м., житловою площею 51,7 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS] - не підлягають задоволенню. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed