Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

27.12.2023 р. представник позивача у справі, [PERSON] , - адвокат Івахненко Олександр Олександрович звернувся до суду з позовом до відповідача у справі, [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики. Представник позивача позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15 липня 2023 року [PERSON] позичив [PERSON] 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень на строк до 30 листопада 2023 року. На підтвердження укладеного договору позики, [PERSON] видала позивачу боргову розписку на 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень від 15.07.2023 року в якій зазначила, що зазначені грошові кошти в сумі 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень зобов`язується повернути з відсотками 10 % на місяць не пізніше 30 листопада 2023 року, та, як запоруку сплати боргу, передала йому документи на право володіння квартирою (належну їй на підставі договору дарування), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Зазначена обставина підтверджуються наявною у позивача, складеною та власноручно підписаною відповідачем борговою розпискою та оригіналами: договору дарування квартири від 25.06.2021 року, зареєстрованому в реєстрі за №346 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №263156516 від 25.06.2021 року. Враховуючи те, що борговою розпискою передбачено повернення позики з відсотками 10% на місяць, станом на 30 листопада 2023 року загальна сума заборгованості складає: 70 000,00 (сума одержаних коштів) + 28 000,00 (сума 10 % на місяць за чотири місяці користування коштами) = 98 000,00 грн. За сімейними обставинами у позивача виникла потреба в грошових коштах, проте відповідач ухиляється від спілкування з позивачем щодо повернення позиченої грошової суми. До теперішнього часу відповідач борг не повернула. На прохання позивача про добровільне повернення боргу вона не відповідає і не реагує. Гроші повернути відмовляється. У зв`язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом позивач змушений звернутися до суду. Для позивача ця сума є значною, і невиконання відповідачем своїх зобов`язань ставить його у вкрай тяжке матеріальне становище. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, та на підставі зібраних у справі доказів. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до вимог ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 15 липня 2023 року [PERSON] позичив [PERSON] 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень на строк до 30 листопада 2023 року. На підтвердження укладеного договору позики, [PERSON] видала позивачу боргову розписку на 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень від 15.07.2023 року, в якій зазначила, що зазначені грошові кошти в сумі 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень, зобов`язується повернути з відсотками 10 % на місяць не пізніше 30 листопада 2023 року, та як запоруку сплати боргу, передала йому документи на право володіння квартирою (належну їй на підставі договору дарування), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Зазначена обставина підтверджуються наявною у позивача, складеною та власноручно підписаною відповідачем борговою розпискою та оригіналами: договору дарування квартири від 25.06.2021 року, зареєстрованому в реєстрі за №346 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №263156516 від 25.06.2021 року. Враховуючи те, що борговою розпискою передбачено повернення позики з відсотками 10% на місяць, станом на 30 листопада 2023 року загальна сума заборгованості складає: 70 000,00 (сума одержаних коштів) + 28 000,00 (сума 10 % на місяць за чотири місяці користування коштами) = 98 000,00 грн. За сімейними обставинами у позивача виникла потреба в грошових коштах, проте відповідач ухиляється від спілкування з позивачем щодо повернення позиченої грошової суми. До теперішнього часу відповідач борг не повернула. На прохання позивача про добровільне повернення боргу вона не відповідає і не реагує. Гроші повернути відмовляється. У зв`язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом позивач змушений звернутися до суду. Для позивача ця сума є значною, і невиконання відповідачем своїх зобов`язань ставить його у вкрай тяжке матеріальне становище. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти. У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У той же час, відповідно до ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, ч.1 ст.1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За правилом ч.ч.2,3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545\~ЦК України дає підстави вважати, що позикодавець - держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. Відповідно до ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до положень ч. 1 ст.1046 і ч.1 ст.1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі й саме в тій валюті, яку визначено договором позики. При цьому, у ході розгляду справи відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання нею зобов`язань за укладеним з позивачем договором позики. Суд виходить з того, що у даній справі договір позики - борговий документ, який укладений між сторонами у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики та який наявний у позивача, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Даний договір містить розмір отриманих відповідачем в борг грошових коштів із зобов`язанням та строком їх повернення і особистим підписом відповідача як позичальника. Відповідно до ст.524\~ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. Згідно з ч.2 ст.533\~ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на те, що відповідач отримала від позивача в борг грошові кошти в сумі 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень, та зобов`язувалась повернути з відсотками 10 % на місяць не пізніше 30 листопада 2023 року. Однак, станом на 30 листопада 2023 року загальна сума заборгованості складає: 70 000,00 (сума одержаних коштів) + 28 000,00 (сума 10 % на місяць за чотири місяці користування коштами) = 98 000,00 грн. З огляду на наведене, з урахуванням принципу змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики є законними та обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за договором позики від 15 липня 2023 року у розмірі 98 000,00 гривень. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, згідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих доказів. Відповідно до\~ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Згідно вимог\~ст.89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати суд керується наступним. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) по грошовій заборгованості, та 536,80 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. за заяву про забезпечення позову, а всього - 1 610,40 (одна тисяча шістсот десять) грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved