Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась 08.11.2023 року з позовом до Заводського районного суду міста Миколаєва до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третьої особи [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності. Позивач просив здійснити виділ в натурі цілої частки нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень, а саме магазину літ. А-2 загальною площею 178,6 кв.м., складу літ Я-2 загальною площею 103,7 кв.м., які розташовані по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.11.2023 було відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справу у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 11.03.2024 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд судової справи по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили розглянути справу за їх відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та проти задоволення позовних вимог не заперечував, інші відповідачі не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин; відзив відповідачами не подано. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного: Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.11.2009 року про поділ спільного майна подружжя, позовні вимоги відповідача [PERSON] були задоволені частково, а саме виділено у власність позивача, [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки Mersedes benz модель Anego 923 випуску 2008 року державний номер [NUMBER] та 93/100 частки житлового будинку з магазином по [ADDRESS] . Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 15.03.2010 апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду від 30.11.2009 року задоволено частково, а саме рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року у частині вирішення вимоги позивачки про юридичну долю 93/100 частин житлового будинку [ADDRESS] скасували та ухвалили у цій частині нове рішення, яким вимогу задовольнили частково, а саме передали [PERSON] будівельні та оздоблювальні матеріали використані сторонами при реконструкції 93/100 частин житлового будинку [ADDRESS] в нежитлове приміщення магазину « [INFO] », надбудову над ним 2 поверху і належного до нього складського приміщення літ. Я. Ухвалою Верховного суду України, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15.03.2010 скасовано та направлено на новий апеляційний розгляд. \~ \~ \~ \~ 20 грудня 2011 року рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області ухвалено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року у частині виділення у власність позивачки 93/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та стягнення грошової компенсацію скасували та ухвалили в цій частині нове рішення про часткове задоволення таких вимог, а саме передано у власність [PERSON] будівельні та оздоблювальні матеріали та інше майно, які були використані сторонами при спорудженні магазину «Лувр» зі складом на місці 93/100 часток житлового будинку з магазином, розташованих в [ADDRESS] загальною вартістю 523853 гривні. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 445133 гривні грошової компенсації до рівності часток сторін. 19.10 2015 року, позивач, [PERSON] здійснила відчуження належного їй майна та подарувала [PERSON] магазин літ. А-2 загальною площею 178,6 кв.м., склад літ Я-2 загальною площею 103,7 кв.м. по [ADDRESS] . 15.01.2016 року, за заявою [PERSON] , Управлянням ДАБІ у Миколаївській області було зареєстровано Декларацію № МК 142160151216 про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, щодо реконструкції складу по [ADDRESS] , загальною площею 103, 7 кв.м. 15.01.2016 року Управлянням ДАБІ у Миколаївській області було зареєстровано Декларацію № МК 142160151191 про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, щодо реконструкції магазину по [ADDRESS] , загальною площею 178,6 кв.м. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний № 291737512 міститься реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 734097148101 магазину літ. А-2 загальною площею 178,6 кв.м., склад літ Я-2 загальною площею 103,7 кв.м. по [ADDRESS] . В свою, чергу відомості про права власності відсутні. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.11.2018 року справа № 487\\946/16-ц були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнаний недійсним договір дарування від 19.10.2015 року об`єкту нежитлової нерухомості по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено\~судом,\~у позивача\~ [PERSON] \~на час\~звернення до\~судувідсутній документ, який посвідчує її право власності на вищезазначене майно, бо фактично споруди які перейшли їй на підставі рішення Центрального районного суду у справі № 14-7538/09 не існують, а саме 93/100 часток житлового будинку з магазином по [ADDRESS] . Майно було перебудовано та прийнято до експлуатації на підставі Декларацій про готовність об`єкту до експлуатації серії МК 142160151216 та МК 142160151191 від 15.01.2016 року за заявою [PERSON] , яка на той момент була власником майна на підставі договору дарування серії 1481 від 19.10.2015 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] який був визнаний недійсним за заявою відповідача [PERSON] . Також, вбачається, що позивач не може зареєструвати право власності зв`язку з тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] виділили свою частку у спільній частковій власності та перетворили у цілу частку своє майно та зареєстрували за новою адресою [ADDRESS] . Згідно\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до\~ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1\~ст. 357 ЦК України). За змістом\~ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до\~ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3\~ст. 364 ЦК України). Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку\~статті 364 ЦК України\~право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні\~статті 181 ЦК України. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Відповідно до\~ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі\~ст. 5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки\~ст. 81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). \~З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає позов, в межах заявлених позовних вимог, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved