Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 21.12.2013 позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Протягом усього часу [PERSON] проживала з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де й залишилась проживати після смерті останнього. За життя [PERSON] та після його смерті позивачу не було відомо про власників вказаної квартири та вона протягом майже 15 років відкрито, безперервно користувалась нею, сплачуючи за комунальні послуги. Лише у 2023 році, коли відповідачі звернулись до [PERSON] з вимогою про виселення з квартири, їй стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] є її власниками та їм належить по частці вказаної квартири. Натомість, позивач майже п`ятнадцять років відкрито та безтитульно користувалася 1/4 часткою квартири, що належить відповідачу [PERSON] , та 1/4 часткою, що належить [PERSON] . При цьому жодних нарікань та претензій з їх боку їй не надходило, відповідачі не повідомляли її про належні їм частки у праві власності на квартиру. Відповідачі постійній проживаєть за кордоном, мають громадянство інших країн, що, в свою чергу, доводить факт необізнаності позивача про те, що відповідачі є власниками часток у вказаній квартирі. За наведених обставин просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 13.09.2023 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.10.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 26.10.2023 відповідачем [PERSON] до суду направлено відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначила, що квартира [ADDRESS] , була отримана її батьком [PERSON] та зареєстрована за ним та членами його родини: дружиною - [PERSON] , доньками - [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності у рівних долях. Після смерті батьків вони з сестрою - [PERSON] , отримали спадщину кожна по 1/4 частці квартири [ADDRESS] . Пояснила, що позивач, усупереч відомостям, зазначеним у позовній заяві, вселилась у спірну квартиру вже після одруження з їхнім батьком [PERSON] , тобто після 21.12.2013, проте у квартирі не зареєстрована. Відповідачі мають зареєстроване місце проживання у спірній квартирі. Позивач завжди знала про те, що відповідачі є власниками квартири після смерті батьків та щонайменше вона була точно обізнана упродовж 2013-2019 років про те, що проживає у картирі свого чоловіка зі зголи інших співвласників. Витрати по утриманню квартири за життя сплачував батько [PERSON] , після смерті батька вони з сестрою несуть витрати по утриманню житла. Після смерті батька вони дозволили позивачу проживати у належній їм квартирі та певний час не наполягали на тому, щоб вона виїхала, бо перебували у добрих стосунках. Лише у травні 2023 рку поміняли вхідні двері та у червні 2023 року поставили квартиру під охорону, проте позивач на той час вже не проживала у квартирі. Вимоги позивача вважає такими, що не грунтуються на законі, а тому відсутні підстави для задоволення позову. 26.10.2024 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кравинською Ю.В. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх недоведеністю, необґрунтованістю та незаконністю, посилаючись на підстави аналогічного змісту, зазначені у відзиві відповідача [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Позивач у судовому засіданні пояснила, що у 2008 році вона доглядала за хворою дружиною [PERSON] - [PERSON] . Після смерті останньої вона 30.09.2009 переїхала жити до [PERSON] у спірну квартиру, у 2013 році вони зареєстрували шлюб. Вона знайома з відповідачем [PERSON] , остання живе за кордоном, з молодшою донькою [PERSON] не знайома, та також проживає за кордоном, бачила на похоронах батька. Вона ніколи не цікавилася, хто є власниками спірної квартири, ані за життя чоловіка [PERSON] , ані після його смерті, чи залишали чоловік або його поукійна дружина заповіти - вона не знала. Після смерті чоловіка їздила разом з [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса, бо в неї було свідоцтво про смерть чоловіка, проте до нотаріуса вона не заходила, чекала на них у машині. На похоронах чоловіка вона поцікавилася у відповідачів, що буде з нею, чи зможе вона і надалі продовжувати жити у квартирі, на що вони не заперечували. Вона жила у спірній квартирі та повністю сплачувала за комунальні послуги, робила поточний ремонт за власні кошти, за життя за квартиру платив чоловік. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 22.01.2024 позовні вимоги не визнала, пояснила, що з [PERSON] вона познайомилась, коли та за певну плату доглядала за її хворою матір`ю. Після смерті матері [PERSON] продовжила допомагати батькові по господарству, у 2013 вони одружилися і позивач переїхала жити до батька у спірну квартиру. Між нею та позивачем завжди були гарні стосунки, вони проводили разом час, колди приїздили до Києва. З батьком та позивачем також проживав син останньої. [PERSON] було достеменно відомо, кому належить спірна квартира, а також про існування заповіту, складеного їхнім батьком, батько їм усім показував документи. Кошти, отримані від здачі в оренду свого будинку, вона передавала батькові для оплати комунальних послуг у спірній квартирі. Саме через гарні стосунки після смерті батька вони з сестрою дозволили позивачу певний час залишатися у квартирі, бо була зима, потім карантин, і вони не наполдягали на негайному звільненні житла позивачем. А вже після початку війни позивач поїхала до Німеччини та повідомила їм, що найближчим часом не збирається повертатись в Україну. При цьому, у квартирі залишився проживати син позивача - [PERSON] , якого вже навесні 2023 року вони попросили звільнити помешкання, потім довелося змінити вхідні юдвері та скористатись послугами охорони. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Вважала позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, зокрема, що відсутні підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для визнання права власності на майно за набувальною давністю за позивачем. На думку представника відповідача, у вказаній ситуації відсутня як умова добросовісного, відкритого володіння позивачем спірним майном. Позивач могла знати і знала, що відповідачі є власниками квартири, у яку позивач вселилась як дружина батька відповідачів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідачі у справі є її племінницями. Позивач спочатку доглядала за матір`ю відповідачів [PERSON] , а в подальшому одружилася з їхнім батьком. Гроші на оплату комунальних послуг, ремонт квартири батькові передавала [PERSON] . Позивач завжди знала, що квартира належить донькам покійного брата та що вона жодних претензій на квартиру не має, що в неї є власний будинок у Полтавській області. Після смерті [PERSON] відповідачі дозволили позивачу проживати у спірній квартирі, потім почався ковід і вони також не наполягали на її виселенні. Коли почалася війна, позивач виїхала до Німеччини. [PERSON] , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що відповідачі є його троюрідними сестрами, а померлий [PERSON] був його хрещеним. Про [PERSON] він дізнався приблизно у 2009 році, коли та доглядала за хворою матір`ю відповідачів, потім залишилася допомагати по господарству батькові відповідачів [PERSON] . [PERSON] оплачувала послуги позивачки. У 2013 році [PERSON] та [PERSON] одружились. Особисто він передавав гроші дядькові, отримані від оренди будинку [PERSON] , для оплати за комунальні послуги у спірній квартирі. Позивачу було добре відомо, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , а також той факт, що [PERSON] був складений заповіт, оскільки вказане питання обговорювалося, коли останній у травні 2017 року передав правовстановлюючі документи на усе належне йому майно, у тому числі на квартиру, доньці [PERSON] , це було у присутності [PERSON] . Коли дядько помер, він допомагав з похоронами. Під час оформлення спадщини він разом з відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] їздили до нотаріуса, яка роз`яснила, що усе майно після смерті [PERSON] залишається його дітям і позивач не має жодних прав на квартиру. Також він був свідком того, як [PERSON] з відповідачами обговорювали можливість її подальшого проживання у спірній квартирі після смерті [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що мешкає у будинку [ADDRESS] з 1995 року. З позивачем познайомився приблизно у 2009 році, коли вона ходила допомагати родині [PERSON] по господарству, догляда ла за хворою матір`ю відповідачів. При близно з того часу позивач і стала проживати у квартирі [PERSON], а після смерті [PERSON] вони з [PERSON] стали проживати разом. [PERSON] оплачував усі витрати по утриманню квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є подругою позивача, була також знайома з померлим чоловіком позивача [PERSON] , бувала у них у гостях. Не пам`ятає, з якого часу позивач стала проживати з [PERSON] . Про те, хто є власником квартири, з позивачем ніколи не обговорювали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що проживає у будинку [ADDRESS] з 1982 року, та була знайома з [PERSON] . З позивачем познайомилась приблизно у 2008 році, коли вона почала доглядати за дружиною [PERSON] . [PERSON] . Приблизно з 2009 року [PERSON] почала проживати у спірній квартирі. Діти з [PERSON] не проживали, живуть за кордоном, приїжджали до батька не часто. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає у будинку [ADDRESS] з моменту заселення будинку, з того часу знає родину [PERSON]. З позивачем познайомилась, коли вона доглядала за [PERSON] . Їй відомо, що доньки [PERSON] - відповідачі у справі, мешкають за кордоном, після смерті батька стали виселяти позивача з квартири. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. 21.12.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис № 2193. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.12.2019, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 20873; лікарським свідоцтвом про смерть № 010-4811 від 16.12.2019 та довідкою про причину смерті, виданими Відділом судово-медичної експертизи трупів. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 04.08.1998, виданого Органом приватизації державного житлофонду згідно з розпорядженням № 1199, квартира [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності належала [PERSON] та членами його родини: дружині - [PERSON] та донькам - [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях). Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М. на підставі заповіту, посвідченого Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою 26.01.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 2-237, відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку від 1/4 частини, тобто на 1/8 частку квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району міста Києва 04.08.1998, згідно з розпорядженням № 1199 від 04.08.1998, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 13.08.1998 у реєстровій книзі № 482. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмістровою Н.В. на підставі заповіту, посвідченого Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою 26.01.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 2-236, відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку від 1/4 частини, тобто на 1/8 частку квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району міста Києва 04.08.1998, згідно з розпорядженням № 1199 від 04.08.1998, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 13.08.1998 у реєстровій книзі № 482. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади № 2023/008428227 від 17.10.2023 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з Витягу з реєстру територіальної громади № 2023/008127322 від 17.10.2023 відповідач [PERSON] також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 332466139 від 16.05.2023 [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 24.01.2023 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою, реєстровий № 9-25 належить 1/8 частки квартири [ADDRESS] ; на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 36, виданого 17.01.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмістровою Н.В., належить 1/8 частки вказаної квартири. Таким чином, на час звернення [PERSON] з вказаним позовом до суду співвласниками квартири [ADDRESS] , є відповідачі у справі, кожній належить по 1/2 частини квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що вона безперервно більше 15 років проживала у спірній квартирі, відкрито користувалася частиною квартири, що належить відповідачу [PERSON] , та частиною, що належить відповідачу [PERSON] , сплачуючи за комунальні послуги, утримуючи квартиру, ремонтуючи за власні кошти, без жодних претензій до неї з боку відповідачів, не володіючи при цьому інформацією прио власників квартири. Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Таким чином, набуття права власності за набувальною давністю можливе за наявності наступних умов у сукупності: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння), при цьому, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на майно за набувальною давністю, у той же час, відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постановах від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Таким чином, встановлені судом обставини справи свідчать про те, що позивач не набула права власності на частину спірної квартири, натомість, ще за життя первісного власника [PERSON] , який помер [INFO] , набула право користування спірною квартирою, вселившись до квартири у якості члена сім`ї (дружини) останнього. Сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. Відсутня і така умова набуття права власності за давністю володіння як добросовісне заволодіння майном, яке обов`язково передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не тільки не знала, а й не могла знати про те, що вона володіє чужим майном. Так, позивач, проживаючи у спірній квартирі разом з чоловіком [PERSON] до смерті останнього у грудні 2019 року, була обізнана, що він є співвласником квартири, на яку вона просить визнати за нею право власності за давністю володіння, і за життя чоловіка або після його смерті позивач не була позбавлена можливості дізнатися про те, хто, з якого часу і на якій правовій підставі є власником спірного нерухомого майна. Твердження позивача під час розгляду справи про те, що це її ніколи не цікавило і ці питання в чоловіка і після його смерті вона не з`ясовувала, лише підтверджують висновки суду про відсутність добросовісності володіння з боку позивача чужим нерухомим майном, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Доводи позивача стосовно належного користування квартирою, оплати спожитих комунальних послуг не спростовують висновків суду, оскільки сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі, утримання її в належному стані та здійснення оплати житлово-комунальних послуг не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. Більше того, взагалі не зрозуміло, на яку саме сукупно частину квартири заявляє вимоги позивач, чи то на належні відповідачам на праві власності з 1998 року на праві свідоцтва про право власності на житло, чи то на частину, успадковану останніми після смерті батьків на підставі заповітів 2007 року. За вказаних обставин суд приходить до висновку про про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд покладає витрати позивача по сплаті судового збору на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed