Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У січні 2023 року Акціонерне товариство «Акціонерний Банк «РАДАБАНК» (далі - позивач, АТ «АБ «РАДАБАНК») звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 13 281,29 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що між сторонами шляхом акцептування Банком пропозиції Клієнта - заяви на приєднання до «Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб» (відкриття та обслуговування поточних рахунків, що передбачає використання спеціального платіжного засобу (платіжних карток) в національній та іноземній валюті) укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 25 жовтня 2016 року № 629916/Z02/08. Надалі на підставі заяви на приєднання до «Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб» був встановлений овердрафт на платіжну картку в сумі 10 000,00 грн згідно з Умовами, які є невідємною частиною договору, відповідно до встановлених Банком правил, договору овердрафту № 15217/ФКР510/0 від 13 квітня 2017 року. У порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 21 грудня 2022 року за [PERSON] існує заборгованість у розмірі 13 281,29 грн, яка складається з простроченої заборгованості по ліміту овердрафту - 9 703,20 грн та простроченої заборгованості по нарахованим процентам - 3 578,09 грн. 06 січня 2023 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 25 жовтня 2016 року між АТ «АБ «РАДАБАНК» та [PERSON] укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 629916/Z02/08 шляхом акцептування Банком пропозиції Клієнта - заяви на приєднання до «Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб» (відкриття та обслуговування поточних рахунків, що передбачає використання спеціального платіжного засобу (платіжних карток) в національній та іноземній валюті). 10 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про встановлення ліміту овердрафту, в якій просив встановити ліміт овердрафту у сумі 5 000,00 грн строком на 12 місяців на платіжну картку міжнародних платіжних систем згідно програми овердрафтного кредитування «Овердрафт на зарплатну платіжну картку». На підтвердження умов кредитування АТ «АБ «Радабанк» надало суду копію заяви на приєднання до «Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб» № 629916/Z02/08 від 25 жовтня 2016 року, витяг з договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «АБ «Радабанк», розрахунок заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем за вказаним договором, станом на 21 грудня 2022 заборгованість відповідача перед позивачем становить суму в розмірі 13 281,29 грн, яка складається з простроченої заборгованості по ліміту овердрафту - 9 703,20 грн та простроченої заборгованості по нарахованим процентам - 3 578,09 грн. Договором, який укладено відповідачем врегульовані особливості обслуговування карткового рахунку із встановленням ліміту дозволеного овердрафту. Статтями 626,628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 2 статті 648 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а обов`язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 16 ЦК України одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відзиву на позов та доказів, які спростовують позовні вимоги, відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, зважаючи на те, що відповідач порушив умови договору про надання банківських послуг, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором №629916/Z02/08 від 25 жовтня 2016 року у розмірі 13 281,29 грн, яка складається з простроченої заборгованості по ліміту овердрафту - 9 703,20 грн та простроченої заборгованості по нарахованим процентам - 3 578,09 грн. За приписами частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 2 481,00 грн підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved