Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. \~ \~ \~ \~Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.12.1997р. за №2602; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копія договору купівлі-продажу від 04.08.2022р.; копія розписки від 04.08.2022р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до [PERSON] , зазначивши, що в серпні 2022р. між ним та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості. 04.08.2022р. між сторонами був фактично укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого відповідачка продала, а позивач купив житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] за 100 тис. грн. Тоді ж позивач передав відповідачці обумовлену суму, гроші були сплачені саме за купівлю жилого будинку, це підтверджується доводами позивача, викладеними у позові, та не заперечується відповідачкою, розпискою про отримання грошей. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Після вчинення правочину позивач переїхав мешкати у придбану нерухомість, доглядає за її збереженням, сплачує всі необхідні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину, позивач неодноразово звертався до колишнього власника, однак, він від посвідчення договору ухиляється, на прохання позивача не реагує, мотивуючи нестачею часу, матеріальними складнощами. При зверненні до відповідних органів з питанням про переоформлення документації на жилий будинок на себе, позивачу було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину. Враховуючи вищенаведене, позивач вимушений був звернутися із позовом до суду. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передала документи, нерухомість в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, після укладання правочину розпорядився щодо догляду за житлоплощею, виконав поточний ремонт, постійно наглядає за збереженням майна, - тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 220 ЦК України договір, укладений із порушеннями нотаріальної форми є нікчемним. Однак, в ч.2 вищевказаної статті зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. Таким чином, по даній справі між сторонами при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачці передані гроші, позивачу нерухомість, якою він на теперішній час користується, проте через нотаріальне непосвідчення договору, не може нею розпорядитися, переоформити на себе. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються доводами позивача, які відповідачка визнала, крім того, обставини продажу, передачі грошей сама відповідачка не заперечує. В даний час звернення за оформленням договору купівлі-продажу є неможливим, оскільки прохання позивача з цього приводу відповідачкою не сприймаються, так як потребують додаткових матеріальних витрат. Крім того, щодо матеріального права відповідачки на продаж нерухомості суд зазначає наступне. Так, дійсно, відповідачка 01.12.1997р. придбала житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS] за договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним представництвом в м.Ізмаїлі Одеської товарної біржі. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу (01.12.1997 року) існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227\~Цивільного кодексу Української РСР\~договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15\~Закону України «Про товарну біржу»\~біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Однак, пізніше склалася інша судова практика. Так, певна правова позиція була викладена у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 522/14088/17: «Відповідно до вимог частини першої статті \~227\~Цивільного кодексу Українського РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору\~(стаття 47). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. Згідно із частиною другою статті 15\~Закону України «Про товарну біржу»\~(чинного на час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 05 вересня 1995 року) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.». Виходячи з вищенаведеного, а також беручи до уваги те, що право власності [PERSON] , придбане за біржевським договором, на спірне нерухоме майно було зареєстровано КП «Ренійське БТІ» 02.12.1997р. , - сумнівів щодо наявності у відповідачки права власності на вищевказаний житловий будинок не виникає. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, ч. 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачки щодо житлового будинку та встановленні права на нерухомість у позивача, тому є правові підстави визнати договір дійсним та право власності на будинок за позивачем. Також суд зазначає, що у зв`язку із тим, що позивачем були заявлені позовні вимоги майнового і немайнового характеру, а ним було сплачено судовий збір тільки за один вид позовної вимоги (майнового характеру), суд додатково стягує з позивача на користь держави 1211 грн. 20 коп. судового збору за вимогу немайнового характеру.

Outcome: approved