Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

06.03.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просить суд стягнути на свою користь з [PERSON] грошові кошти в розмірі 13 300 гривень 00 копійок, які він помилково перерахував 24.12.2022 на рахунок відповідача, 3% річних за користування чужими коштами у розмірі 65 гривень 59 копійок; суму завданих інфляційних збитків у розмірі 106 гривень 40 копійок та понесені судові витрати у розмірі 1073 (одна тисяча сімсот три) гривень 60 копійок. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24.12.2022 на рахунок відповідача він помилково перерахував грошові кошти у розмірі 13 300 гривень 00 копійок. При цьому жодних договорів з відповідачем не укладав, не підписував та не погоджував. Жодних послуг та товарів не завовляв. За допомогою сайту «Юконтрол», інформація якого перебуває у відкритому доступу у мережі Інтернет, йому стало відомо номер телефону відповідача. Зателефонувавши за вказаним номером, він попросив відповідача повернути перераховані кошти та зазначив, що у разі неповернення відповідачем помилково перерахованих коштів, він буде змушений звернутися до суду з позовною заявою щодо захисту своїх порушених прав. На підтвердження свого наміру, 31.01.2023 він направив на адресу відповідача Досудову вимогу від 17.01.2023 за трек-номером досудової вимоги 6508601976124, про повернення грошових коштів у розмрі 13 300 (тринадцять тисяч триста) гривень. 22.02.2023 з сайту «Укрпошти», який знаходиться у відкритому доступі, позивачу стало відомо, що досудова вимога відповідачем не отримана та була повернута позивачу. З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що усі можливі досудові способи у врегулюванні питання щодо повернення грошових коштів ним були вичерпані, а тому за захистом своїх прав він звернувся до суду з указаною позовною заявою. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 березня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощенного позовного провадження. Справу призначено до судового засідання. 02 червня 2023 року до суду надійшлов відзив на позовну заяву, в якій відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, стверджуючи, що він зареєстрований фізичною особою-підприємцем про що міститься запис в державному реєстрі. Основними видами його діяльності є: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; оптова торгівля деталями та приладами для автотранспортних засобів; роздрібна торгівля деталями та приладами для автотранспортних засобів. На інтренет порталі ним було розміщено оголошення про продаж деталей та приладів для автотранспортних засобів. Позивач, через застосунок «Вайбер» звернувся до нього щодо надання інформації про наявність автозапчастин. В листуванні отримав необхідну інформацію та в подальшому між ними, через застосунок «Вайбер» було погоджено ціну та умови поставки товару. Таким чином, відповідач вважає, що між ним та позивачем було укладено усний договір поставки, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у власність позивачу товар: код 41-00-7-298-513- задня ліва дверка та код 51-35-7-269-553 скло дверки на транспортний засіб BMW серії 3 (F 30), а покупець прийняти та оплатити товар на картковий рахунок відповідача за загальну суму 13 300 гривень. Позивачем було перераховано відповідачу в якості попередньої плати грошові кошти платіжною інструкцією з призначенням платежу: «За товар та послуги [PERSON] ». Він свої зобов`язання щодо поставки товару виконав частково, поставивши товар код 41-00-7-298-513- задня ліва дверка на транспортний засіб BMW серії 3 (F 30) на загальну суму 12 300 гривень, частково повернувши суму попередньої оплати в розмірі 1 000 гривень, за непоставлений товар код 51-35-7-269-553 скло дверки на транспортний засіб BMW серії 3 (F 30), згідно дублікату квитанції від 04.01.2023 № P24А682818078084769. Згідно експрес-накладної «Нова Пошта» від 27.12.2022 за № 59000909752271, відповідачем направлено на адресу позивача товар код 41-00-7-298-513- задня ліва дверка на транспортний засіб BMW серії 3 (F 30). 28.12.2022 позивачем отримано товар. Таким чином, вважає позовні вимоги Позивача безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з викладених підстав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Ковтуна С.В. надійшла до сууд заява про розгляд справи без їх участі. Просив відмовити у задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовні заяву. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного. Звертаючись із цим позовом до суду, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 13 300 грн., як безпідставно набуте майно на підставі\~ст. 1212 ЦК. Відповідно до ч. 1\~ст. 1212 ЦК\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. За змістом\~ст. 1212 ЦК\~передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21). Предметом регулювання\~глави 83 ЦК\~є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18). Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом,\~або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21). Положення ч. 1 ст.\~1212\~ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі ст. 1212 ЦК. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто немає правової підстави для передання коштів у момент такого передання, до правовідносин застосовується ст. 1212 ЦК. У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі\~статтею 1212 ЦК, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, провадження № 61-15428св19. Згідно зі ст.\~12\~Цивільного процесуального\~кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2\~ст. 77 ЦПК). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК). Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19). Відповідно до\~ст. 89 ЦПК\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. В даному випадку, Позивач зазначає про помилкове перерахування грошових коштів ФОП [PERSON] і, як наслідок, безпідставного набуття ним майна, яке належить Позивачу, у той час як сторона відповідача вказує, що ці кошти були сплачені [PERSON] на виконання умов усного договору поставки, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у власність позивачу товар: код 41-00-7-298-513- задня ліва дверка та код 51-35-7-269-553 скло дверки на транспортний засіб BMW серії 3 (F 30), а покупець прийняти та оплатити товар на картковий рахунок відповідача за загальну суму 13 300 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь- якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір є правочином. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Відповідно до частини 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Загальні норми визнання правочину наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. У ст. 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може изнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, исуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які ановлять сам зміст цих договорів. У частині першій ст. 640 ЦК йдеться про юнсенсуальні договори, у другій частині про реальні. Договір постачання є реальним, отже він вважається укладеним з моменту передання товару постачальником покупцеві. Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частинами першою та другою ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до запису з державного реєстру № 20260000000047140 від 28.02.2020, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Основними видами діяльності відповідача є: 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 45.31 оптова торгівля деталями та приладами для автотранспортних засобів; 45.32 роздрібна торгівля деталями та приладами для автотранспортних засобів. Відповідно до квитанції № 0.0.2792567195.1 від 24.12.2022 позивач [PERSON] перерахував відповідачу ФОП [PERSON] , грошові кошти в сумі 13\~300 гривен, з поміткою призначення платежа: за товар та послуги [PERSON] . Згідно даних експрес-накладної «Нова Пошта» від 27.12.2022 за № 59000909752271, приватною особою [PERSON] направлено на адресу [PERSON] вантаж вагою 35 кг. Опис: автомобільні двері з оголошеною вартістю 12300 грн. Відправлення за № 59000909752271 отримано одержувачем у відділенні Нової пошти № 1 в м. Одеса. Відповідач у відзиві на позовну заяву також стверджує, що повернув Позивачу решту коштів за невідправлений товар у сумі 1000 грн. Так, дані пояснення Відповідача також підтверджуються матеріалами справи, зокрема, дублікатом квитанції від 04.01.2023 № P24А682818078084769 на суму 1000 грн. Відправник [PERSON] . Одержувач: [PERSON] . В обгрунтування підстав звернення до суду з указаною позовною заявою позивач посилається на те, що помилково перерахував на рахунок відповідача власні грошові кошти, між тим, в ході розгляду справи позивачем не надано будь яких належних та допустимих доказів чи пояснень, в який спосіб позивач дізнався банківські реквізити відповідача, на які були перераховані грошові кошти; коли саме Позивач дізнався про перерахування помилково на банківський рахунок\~\~ФОП [PERSON] грошових коштів; у чому полягає помилковість перерахування коштів (помилка в зазначенні отримувача коштів, реквізитів, сумі грошових коштів чи інших даних). Матеріали справи не містять відомостей про визнання в судовому порядку договору поставки товару недійсним і стороною позивача належними та допустими доказами не спростовано його укладення позивачем. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли договірні правовідносини, які були направлені на виникнення конкретних юридичних наслідків, передбачених договором поставки товару. Тому, посилання позивача на те, що він помилково перерахував грошові кошти в сумі 13\~300 грн. на користь відповідача є безпідставними. За таких обставин, вимога [PERSON] про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на підставі ч. 1 ст.\~1212\~ЦК до задоволення не підлягає. У зв`язку із відсутністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних нарахувань також слід відмовити, оскільки вони є похідними від основної вимоги. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені [PERSON] судові витрати у порядку ст. 141 ЦПК України із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed