Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01 вересня 2018 року між ним та [PERSON] укладено Договір грошового займу (позики) (далі - Договір). В розділі 1 (Предмет договору) Договору зазначено, що у порядку та на умовах, визначених Договором, [PERSON] (Позикодавець) передає [PERSON] (Позичальнику) кошти у розмірі 165\~000 дол. США (в подальшому - позика), а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у строк, встановлений п. 2.1. Договору. Кошти передаються момент підписання Договору (п.1.1. Договору). Згідно п. 1.2. Договору, останній є безвідсотковий; сторони дійшли згоди про відсутність відсотків, комісій та інших платежів за користування позикою. Відповідно до п. 2.1. Договору, позика надається на 5 (п`ять) років з моменту отримання [PERSON] грошової суми, зазначеної у п.1.1. Договору. Цей термін може бути продовжений за згодою Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до Договору. Пунктом 3.2. вищезазначеного Договору грошового займу (позики) визначено, що кошти з позики надаються у готівковій формі в момент підписання Договору; підписаний Договір є підтвердженням отримання відповідачем коштів від позивача у сумі, зазначеній у п.1.1. Договору. Процедура повернення коштів врегульована Розділом 4 Договору, згідно якого визначено, що відповідач зобов`язаний протягом 3 (трьох) днів з дня закінчення терміну, зазначено у п. 2.1. Договору, повернути кошти у сумі, зазначеній у п. 1.1. Договору. Термін повернення коштів закінчився 04 вересня 2023 року та між сторонами його продовжено не було. Згідно п. 4.2. Договору позика повертається у готівковій формі. Крім того, за умовами Договору (п.5.1.) при порушенні терміну повернення позики, зазначеного у п. 4.1. Договору, Позичальник сплачує штраф у розмірі 15\~000 дол. США. Позивач просив суд стягнути суму основного боргу, що становить 165\~000 дол. США, штрафні санкції по Договору, що становлять 15\~000 дол. США та сплачений судовий збір з [PERSON] на його користь. 26.12.2023 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2024 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За згодою позивача, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 01 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір грошового займу (позики). В розділі 1 (Предмет договору) Договору зазначено, що у порядку та на умовах, визначених Договором, [PERSON] (Позикодавець) передає [PERSON] (Позичальнику) кошти у розмірі 165\~000 дол. США, а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у строк, встановлений п. 2.1. Договору. Кошти передаються момент підписання Договору (п.1.1. Договору). Згідно п. 1.2. Договору, останній є безвідсотковий; сторони дійшли згоди про відсутність відсотків, комісій та інших платежів за користування позикою. Відповідно до п. 2.1. Договору позика надається на 5 (п`ять) років з моменту отримання [PERSON] грошової суми, зазначеної у п.1.1. Договору. Цей термін може бути продовжений за згодою Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до Договору. Пунктом 3.2. вищезазначеного Договору грошового займу (позики) вказано, що кошти з позики надаються у готівковій формі в момент підписання Договору; підписаний Договір є підтвердженням отримання відповідачем коштів від позивача у сумі, зазначеній у п.1.1. Договору. Процедура повернення коштів врегульована Розділом 4 Договору, згідно якого визначено, що відповідач зобов`язаний протягом 3 (трьох) днів з дня закінчення терміну, зазначено у п. 2.1. Договору, повернути кошти у сумі, зазначеній у п. 1.1. Договору (п. 4.1. Договору). Термін повернення коштів закінчився 04 вересня 2023 року та між сторонами його продовжено не було. Згідно п. 4.2. Договору позика повертається у готівковій формі. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суду не надано належних та допустимих доказів того, що на час ухвалення рішення надана позивачем [PERSON] позика була повернута Позикодавцю відповідачем, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення вищезазначеної суми в судовому порядку. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Із аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Крім того, за умовами Договору грошового займу (позики) (п.5.1.) при порушенні терміну повернення позики, зазначеного у п. 4.1. Договору, Позичальник сплачує штраф у розмірі 15\~000 дол. США. Відповідно до вимог\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Виходячи з того, що позивач надав на підставі договору позики від 01.09.2018 [PERSON] грошові кошти у сумі 165\~000 доларів США, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконала, суд дійшов до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню щодо стягнення коштів у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 165\~000 доларів США. Також задоволенню підлягає вимога про стягнення з відповідача на користь [PERSON] штрафу у розмірі 15\~000 доларів США, у зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору щодо строків повернення позики. При цьому, з огляду на вищезазначене, відсутні підстави для визначення гривневого еквіваленту вказаної суми. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 526, 530, 1046, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved