Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Шоломіцького І.В. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, яким просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 09.09.2020 в розмірі 70 000,00 доларів США, проценти за ставкою 24% річних у сумі 16 831,69 доларів США, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за ставкою 1% річних у сумі 51 536,66 грн, 3% річних від суми боргу у сумі 154 609,98 грн, інфляційні втрати в розмірі 838 777,45 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 09 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, Позикодавець передав, а Позичальник прийняв та зобов`язувався на умовах укладеного між ними договору повернути грошові кошти у сумі 70 000, 00 доларів США, що є еквівалентом 1 946 224 гривень 00 копійок, за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату укладення вказаного договору (1 доллар США = 27,8032 грн). Згідно п. 2 Договору за користування наданими у позику коштами Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю проценти за ставкою 24 % річних, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики та сплати процентів має бути здійснено не пізніше 09.09.2021 р. На підтвердження укладення Договору та його умов Позичальником власноруч написана розписка від 09.09.2020 року, оригінал якої знаходиться у Позикодавця, яка посвідчує передання Позикодавцем Позичальнику вказаної грошової суми та його зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів та сплати відсотків не пізніше 09.09.2021 р. шляхом здійснення готівкового розрахунку у межах міста Києва за адресою Позикодавця. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у строк визначений договором не повернув. За розрахунками позивача з відповідача підлягають до стягнення проценти за ставкою 24 % річних у сумі 16 831,69 доларів США, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за ставкою 1% річних у сумі 51 536,66 грн., 3% річних від суми боргу у сумі 154 609,98 грн., інфляційні витрати у сумі 838 777,45 грн. Ухвалою суду від 05.12.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 05.12.2023 постановлено задовольнити заяву про забезпечення позову та накладено арешт на: будівлю (ветаптеку), загальною площею 70.4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1857673326208, яка на праві приватної власності належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; 2/100 частки об`єкту нерухомого майна, який складається з гаражу (загальною площею 187.2 кв.м), майстерні (загальною площею 832,8 кв.м.), центрального складу (загальною площею 382,3 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2160448826208, яка на праві приватної власності належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . 12.02.2024 р. на адресу суду від представника відповідача адвоката Шемрай С.Б. надійшов відзив на позовну заяву у якому він просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Протокольною ухвалою суду від 04.03.2024, постановлено закінчити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. 13.03.2024 р. від представника позивача адвоката Шоломіцького І.В. на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Представник позивача вказав, що представником відповідача не було виконано вимоги п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України та не направлено копію відзиву на позовну заяву з додатками для позивача, що порушило право останнього на захист та зумовлює необхідність залишення судом такого відзиву без розгляду. Представник позивача зазначив про те, що до правовідносин щодо стягнення заборгованості за договором позики застосовується загальна позовна давність тривалістю - 3 роки, перебіг якої розпочинається з 09.09.2021 р., а з 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності зупинено на час дії воєнного стану, відтак позивачем не було допущено пропущення строку позовної давності при зверненні до суду. Також представником позивача обґрунтовано право на стягнення грошових коштів в іноземній валюті. Окремо, представник позивача просив суд задовольнити даний позов частково та надав уточнюючий розрахунок сум, які підлягають стягненню з відповідача, що не призведе до виходу суду за межі позовних вимог, посилаючись на правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Так, згідно наданого розрахунку з відповідача позивач просив стягнути проценти за ставкою 24 % річних за період з з 09.09.2020 року по 09.09.2021 року у сумі 16 831,69 доларів США, пеню в розмірі 1 % річних за період з 10.09.2021 р. по 23.02.2022 р. у сумі 397,2 доларів США та 3% річних за період з 10.09.2021 р. по 23.02.2022 р. у сумі 1191, 6 доларів США. Від відповідача та його представника на адресу суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву не надходили. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву від 21.03.2024 в якій заявлені вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач повідомлявся належним чином шляхом направлення судових документів за адресою реєстрації, проте до суду не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що 09 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, Позикодавець передав, а Позичальник прийняв та зобов`язувався на умовах укладеного між ними договору повернути грошові кошти у сумі 70 000, 00 доларів США, що є еквівалентом 1 946 224 гривень 00 копійок, за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату укладення вказаного договору (1 доллар США = 27,8032 грн). Згідно п. 2 Договору за користування наданими у позику коштами Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю проценти за ставкою 24 % річних, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики та сплати процентів має бути здійснено не пізніше 09.09.2021 р. На підтвердження укладення Договору та його умов Позичальником власноруч написана розписка від 09.09.2020 року, оригінал якої знаходиться у Позикодавця, яка посвідчує передання Позикодавцем Позичальнику вказаної грошової суми та його зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів та сплати відсотків не пізніше 09.09.2021 р. шляхом здійснення готівкового розрахунку у межах міста Києва за адресою Позикодавця. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у строк визначений договором не повернув, що зумовило звернення позивача до суду за захистом порушених прав. Договір позики від 09.09.2020р. не оспорюється сторонами та є чинним, відповідач факту отримання коштів не заперечив. Договір позики є чинним, неоспорюваних та у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на укладення договору під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини., тощо. Суд вважає безпідставною заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності та відмовляє в її задоволенні з огляду на наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Перебіг строку позовної давності за договором позики від 09.09.2020 р. розпочався з 09.09.2021 р. та був зупинений на період дії воєнного стану, який на час розгляду справи судом не продовжує діяти, що спростовує доводи представника позивача. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідало його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Окрім цього відповідачем 09.09.2020 р. власноручно була написана розписка про отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути зі сплатою відсотків у розмірі 24% річних не пізніше 09.09.2021 р. Суд вважає доведеним укладення сторонами договору позики та одержання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 70 000 доларів США, оскільки це підтверджується укладеним договором та розпискою, яка власноручно написана відповідачем , що ним не заперечувалось. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів та сплати відсотків, вчинена сторонами письмова форма договору позики та розписка відповідача є доказом факту укладення договору та факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, відповідач зобов`язання повернути кошти позивачу в термін визначений договором, а саме до 09.09.2021 не виконав, права позивача підлягають захисту, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 70 000 доларів США. Щодо права на стягнення суми боргу в іноземній валюті суд вказує на наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Згідно п. 2 договору позики від 09.09.2020 р. сторони за цим договором домовились про те, що: а) за користування наданими у позику коштами, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю проценти за ставкою у 24 (двадцять чотири) % річних; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики та сплати процентів має бути здійснено не пізніше 09.09.2021 (девятого вересня дві тисячі двадцять першого року); в) виконання зобов`язання за договором щодо повернення позики та сплати процентів має бути здійснено готівкою; г) сума процентів за користування наданими у позику коштами у сумі, що розраховуються виходячи із встановленої цим Договором ставки, сплачуються Позичальником у день повернення Позикодавцю позики. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, з відповідача належить стягнути на користь позивача проценти за ставкою 24 % річних за період з з 09.09.2020 року по 09.09.2021 року у сумі 16 831,69 доларів США. Щодо вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 1% та 3% річних суд зазначає наступне. Згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що три відсотки річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. Разом з тим, позивач здійснив розрахунок заборгованості за договором позики від 12 травня 2015 року, згідно з яким сума 3 % річних за користування грошовими коштами становить 85 229,65 грн. Однак при обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Проте, здійснюючи перерахунок 3 % річних з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті (доларах США та євро), суд враховує, що сума 3 % річних за період із 13 травня 2016 року до 15 грудня 2022 року становить 196 578,75 грн, тобто більшу суму, ніж заявлена в позовних вимогах (85 229,65 грн). Обрахунки: 2 400,00 доларів США х 2 408 (дні прострочки)х3:100:365 = 4 750,00 доларів СШАх36,56= 173 660,00 грн; 3 000,00 єврох2400х3:100:365=593,75 єврох38,60=22 918,75грн; 173 660,00 грн +22 918,75 грн = 196 578,75 грн. Однак з урахуванням меж позовних вимог із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 85 229,65 грн. Згідно п. 5 Договору у випадку порушення Позичальником умов цього договору Позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення заборгованості, у відповідності до чинного законодавства України, та вимагати повернення йому частини позики та/або процентів, що залишились несплаченими, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, сплати пені за кожен день прострочення, яка обчислюється в розмірі 1% (один відсоток) від суми простроченого платежу. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія продовжувалася. Відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня в розмірі 1 % річних та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України, обчислені за період з 10.09.2021 р. по 23.02.2022 р., що не зумовлює вихід суду при ухваленні рішення за межі позовних вимог. Згідно наданого представником позивача розрахунку вбачається, що пеня в розмірі 1 % річних за період з 10.09.2021 р. по 23.02.2022 р. становить 397,2 доларів США, а 3% річних за період з 10.09.2021 р. по 23.02.2022 р. - 1191, 6 доларів США. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо стягнення інфляційних витрат суд зазначає наступне. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, у постанові ВП ВС від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат не підлягають задоволенню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом долара США. Інші доводи сторін не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial