Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] та уточнивши позовні вимоги просить розділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності, набуте за час шлюбу, визнавши за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , на частину земельної ділянки площею 0,1488 га, кадастровиий номер 2624855800:01:007:0158 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована по [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0313 га, кадастровий номер 2624855800:01:007:0159 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.10.1981 року у виконавчому комітеті Перегінської селищної ради між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Сімейне життя з відповідачкою не склалося тому на даний час у провадженні Рожнятівського районного суду перебуває справа про їхнє розлучення. За час спільного подружнього проживання вони побудували житловий будинок площею 183,6 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, зокрема літню кухню площею 51,3 кв.м., сарай площею 70,1 кв.м., вбиральню, криницю та огорожу. Зазначене будинковолодіння розташоване в [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що він майже весь час перебував на заробітках за кордоном, оформленням документів стосовно їхнього спільного майна займалась відповідачка тому і оформила все майно на себе. Крім того за період перебування у шлюбі відповідачка набула у власність земельні ділянки у [ADDRESS] , а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1488 га та ведення особистого селянського господарства площею 0,0313 га. На даний час вони не можуть досягнути добровільної згоди щодо розподілу зазначеного будинковолодіння та земельних ділянкок, у зв`язку із чим він змушений звернутися до суду із даним позовом. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до відповідача [PERSON] та просить ухвалити рішення, яким провести реальний розподіл житлового будинку та господарських споруд розташованого по [ADDRESS] , виділивши їй в натурі реальну частку, що відповідає належній їй 1/2 ідеальній частці у даному будинковолодінні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] вони спільно побудували житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] , право власності на яке 10.08.2007 року було зареєстровано за нею. Також за час перебування у шлюбі вони набули у власність дві земельні ділянки площею 0,1488 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та земельну ділянку площею 0,0313 га цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, право власності на які 03.04.2008 року зареєстровано за нею. Таким чином, об`єктом права спільної сумісної власності є будинковолодіння по [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку (літ. А), літньої кухні (літ.Б), сараю (літ. В), вбиральні (літ. Г), криниці (№1), огорожі (№2) та земельних ділянок площею 0,1488 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,0313 га для ведення особистого селянського господарства. Оскільки, між нею та відповідачем добровільно не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі будинковолодіння, тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Родіков І.С. у судове засідання не прибули, останній подав до суду заяву, в якій просив завершувати розгляд даної справи без участі сторони позивача. Однак будучи допитаним у попередніх судових засіданнях [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] , на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1488 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та на частину земельної ділянки площею 0,0313 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по [ADDRESS] . У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про реальний розподіл майна подружжя просив відмовити. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Калиній Ю.М. у судове засідання не прибули. [PERSON] подала до суду заяву в якій просила завершувати розгляд даної справи у її відсутності. Однак будучи допитаною у попередніх судових засіданнях зустрічний позов підтримала повністю, просила провести реальний розподіл житлового будинку з господарськими спорудами, що по [ADDRESS] між нею та відповідачем [PERSON] , у відповідності до запропонованих експертом варіантів розподілу житлового будинку та господарських споруд, які зазначені у висновку будівельно-технічної експертизи № СЕ-19/109-21/7650-БТ від 28.02.2023 згідно яких виділити їй у власність перший поверх житлового будинку та літню кухню. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дотримуючись вимог вищезазначених норм процесуального закону, розгляд справи проводиться у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). Судом встановлено, що 29.10.1981 року у виконавчому комітеті Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.06.2020 року (а.с. 8) . За час спільного проживання сторони побудували житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майо від 10.08.2007 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.08.2007 року (а.с. 9-10). Вищевказане будинковолодіння складається з житлового будинку (літ. А), літньої кухні (літ.Б), сараю (літ.В), вбиральні (літ.Г), криниці (N1), огорожі (N2), що підтверджується копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок виготовлений на замовлення [PERSON] Івано-Франківським ОБТІ 15.05.2007 року (а.с. 11-13). Інвентаризаційна вартість будинковолодіння по [ADDRESS] становить 167682 гривні, що підтверджується довідкою № 5 виданої ФОП " [PERSON] " 05.02.2021 року (а.с. 47). Під час перебування у шлюбі [PERSON] у порядку приватизації на підставі рішення десятої сесії п`ятого демократичного скликання Перегінської селищної ради від 02.09.2007 року, набуто право власності на земельні ділянки площею 0,0313 га, кадастровий номер 2624855800:01:007:0159, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства та площею 0,1488 га, кадастровиий номер 2624855800:01:007:0158, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по [ADDRESS] , що підтверджується Державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ №836800 від 03.04.2008 року, серії ЯЕ №836802 від 03.04.2008 року (а.с. 14-15). Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок №293 від 30.07.2020 року виданого Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки площею 0,1488 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер 2624855800:01: 007:0158, яка розташована в селищі Перегінське Калуського району Івано-Франківської області становить 105335,52 грн (а.с. 18). Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок №294 від 30.07.2020 року виданого Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0313 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2624855800:01:007:0159, яка розташована в селищі Перегінське Калуського району Івано-Франківської області становить 562 грн. (а.с. 19). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS] , був побудований за час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, тому вимога позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння є підставною та підлягає до задоволення. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(зі змінами, внесеними згідно зпостановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду 25.02.2019 р. у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи вище наведе, суд дійшов висновку, що, оскільки позивач [PERSON] має право на визнання за ним права на частину житлового будинку та господарських споруд, то він набуває і права визнання за ним на частини земельних ділянок у розмірі частки права власності у спільному будинковолодінні. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] про виділення в натурі частини спірного житлового будинку та господарських споруд суд дійшов наступного висновку. За висновком будівельно-технічної експертизи № СЕ-19/109-21/7650-БТ від 28.02.2023 року проведеної в межах даної справи, експертом запропоновано два варіанти поділу спірного будинковолодіння, які виготовлені із незначним відхиленням від ідеальних часток. У судовому засіданні позивачка [PERSON] вказала, що вбачає сприятливим для себе варіант розподілу будинковолодіння при тій умові, що вона буде співласником №1 запропонованих експертом варіантів поділу згідно з яким їй буде виділено у власність перший поверх житлового будинку та літню кухню. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні також просив виділити йому частину будинку з надвірними спорудами згідно запропонованих експертом варіантів як співвласнику №1 якому пропонується виділити перший поверх житлового будинку та літню кухню. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними (частина перша статті 367 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Враховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №445/442/16 зроблено висновок, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкта нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу. З такого ж висновку виходив Верховний Суд у постанові від 17 травня 2022 року у справі №570/2438/19. Таким чином, виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості такого виділу. Статтею 152 ЖК України передбачено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. Водночас, при поділі нерухомого майна в натурі в разі необхідності його переобладнання та перепланування до ухвалення рішення суду повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання. Отже, отримання відповідних документів на переобладнання та перепланування будинку необхідне лише у випадку втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, в іншому випадку дозвільна документація не є необхідною. За результатом проведення експертного дослідження експерт запропонував два варіанти поділу спірного житлового будинку, при цьому сторони не досягли згоди між собою та просять виділити їм частину спірного домоволодіння по одному і тому ж варіанту. Разом з тим, за клопотанням відповідача [PERSON] судом, 01.11.2023 року призначено по справі додаткову інженерно-технічну експертизу, за проведення якої експертом були виставлені відповідні рахунки-фактури, проте жодна із сторін не погодилася на оплату за проведення експертних робіт. Суд зауважує, що при поділі житлового будинку в натурі кожному співвласнику має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольована від приміщення іншого співвласника та мати не лише окремий вхід, але й окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, що не є можливим без втручання в інженерні системи та потребує отримання відповідної дозвільної документації, яка надає право на її виконання до ухвалення рішення суду про виділ частини спірного майна в натурі. У висновку експертизи експерт вказав, що зазначити можливості улаштування необхідних інженерних комунікацій (електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення) не представляється за можливе, оскільки необхідне залучення вузькопрофільних спеціалістів та складання відповідних дозвільних документів. Позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] , яка у своєму позові ставить питання про виділ в натурі належної їй частини спірного нерухомого майна, суду не надавалися дозвільні документи відповідних органів та служб, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі №654/2080/17, від 27 січня 2021 року у справі №361/2430/18, від 10 лютого 2021 року у справі №450/2167/16-ц, від 24 листопада 2021 року у справі №243/5056/20. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В матеріалах справи відсутні докази дійсної вартості спірного нерухомого майна станом на час ухвалення рішення, що позбавляє суд справедливо вирішити питання, пов`язані з розміром грошової компенсації, яка підлягає сплаті відповідному співвласнику. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З урахуванням вищевикладеного, а також зважаючи на те, що наявні у справі докази свідчать про неможливість поділу житлового будинку в натурі на два ізольовані приміщення без вирішення питання щодо покладення на кожного із співвласників обов`язку (персоніфіковано) в частині визначення дій по проведенню робіт, пов`язаних з будівельними роботами по переобладнанню та за відсутності погоджених проектів у зміні систем інженерного обладнання (систем газо-, електропостачання та ін.,) за усіма варіантами виділу, з яким сторони, до речі, також добровільно не визначились, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про реальний розподіл майна подружжя.

Outcome: dismissed