Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

У липні 2023 позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалось, за рішення шлюб між сторонами було розірвано в липні 2020 року. За час спільного сімейного життя, як подружжя, було набуто нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,0756 га, кадастровий номер 3222481601:01:052:0355 та домоволодіння з усіма господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Майно набуте подружжям за договорами купівлі-продажу від 09.12.2011 року, які оформлені на відповідачку. Оскільки майно придбано за час шлюбу та за спільні кошти, тому воно є спільною сумісною власністю та частки сторін в цьому майні є рівними. Останнім часом між ними виникають суперечки щодо спільного володіння нерухомим майном, у добровільному порядку дійти згоди щодо поділу майна не можуть, вважає своє право порушеним. Тому спільне майно підлягає поділу в судовому порядку в рівних частках. Просив суд визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем право власності на частину земельної ділянки площею 0,0756 га, кадастровий номер 3222481601:01:052:0355, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та - на частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку 2011 року побудови, загальною площею 209,2 кв.м, житловою площею 108,20 кв.м, що позначений на плані літерою «А», колодязь - № І, огорожа - № ІІ, та визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачкою право власності на частину земельної ділянки площею 0,0756 га, кадастровий номер 3222481601:01:052:0355, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та на частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку 2011 року побудови, загальною площею 209,2 кв.м, житловою площею 108,20 кв.м, що позначений на платі літерою «А», колодязь - № І, огорожа - № ІІ. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання ухвали представником позивача подана заява на усунення недоліків. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено судове засідання на 08.02.2024 року. У вказане судове засідання з розгляду справи по суті 08.02.2024 сторона відповідача не з`явилась, представник відповідача просила відкласти розгляд справи у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання через участь в іншій справі. Судове засідання будо відкладено на 27.02.2024 року, проте було знято з розгляду та визначено іншу дату судового засідання з розгляду справи по суті - 18.03.2024 на 11 год.30 хв. Сторони про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримали, у разі неявки в судове засідання сторони відповідача не заперечували проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками відповідач отримали безпосередньо в суді 01 серпня 2023 року. Сторона відповідача, як під час підготовчого провадження, так і в подальшому, письмового відзиву, заперечень, будь-яких доказів на спростування позовних вимог позивача не подавала. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися. Представник відповідачки в день судового засідання 18.03.2024 подала через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншій справі, але належних доказів на підтвердження поважних причин неприбуття в чергове судове засідання не надала. Суд також враховує, що заяву про відкладення представник подав до канцелярії суду особисто; засідання по справі кримінальній справі призначено на 14 годину, а по даній справі - на 11 год.30 хв.; при цьому віддаленість судів між собою є незначною. Тому причини неявки суд визнав неповажними та вважав за можливе проводити розгляд справи на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені судом, дійшов до наступних висновків. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що з 24 вересня 2000 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . 08.07.2020 шлюб між нами було розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2000 року по 08.07.2020 року. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Судом встановлено, що перебуваючи у шлюбі сторони набули у власність земельну ділянку площею 0,0756 га, кадастровий номер 3222481601:01:052:0355, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.12.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області Біккінеєвою І.А., зареєстровано в реєстрі за № 5369. Покупцем у вказаному договорі зазначено [PERSON] . У п. 6.3. вказаного договору зазначено, що покупець набуває земельну ділянку в спільну сумісну власність подружжя. Згода чоловіка [PERSON] підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом. Разом із земельною ділянкою подружжям було придбано домоволодіння з усіма господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.12.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області Біккінеєвою І.А., зареєстровано в реєстрі за № 5365. Покупцем у вказаному договорі зазначено [PERSON] . Відповідно до п. 6 цього договору вбачається, що домоволодіння набувається в спільну сумісну власність подружжя. Згода чоловіка [PERSON] підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98). Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Про це вкотре зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.05.2023 у справі № 343/1294/18, в якій акцентував увагу на тому, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, суд приходить до висновку, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та їх частки у цьому майні є рівними. Суд враховує, що нерухоме майно набуто на час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачка, отримавши позовну заяву будь-яких заперечень не висловила щодо обставин набуття майна та в матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування презумпції спільної сумісної власності та вкладення одним із подружжям лише особистих коштів. Тому позовні вимоги підлягають до задоволення та в рамках поділу спільного майна подружжя за позивачем та відповідачем слід визнати по 1/2 частині права власності на спірну земельну ділянку та домоволодіння. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved