Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, шляхом визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 18,7 кв.м., загальною площею 31,1 кв.м, з яких 9,0 кв.м - комора. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 31.01.1998 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Львівським міським відділом ЗАГС. 27.05.2010 Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану було зареєстровано розірвання шлюбу (актовий запис № 72, свідоцтво про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] ). [PERSON] вказує, що 27.12.1999 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., зареєстрований у реєстрі за № 4328. [INFO] [PERSON] помер. 01.08.2023 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Однак, отримала відповідь, що оскільки вказана квартира набута під час зареєстрованого шлюбу, то для укладення договору купівлі-продажу необхідна згода чоловіка. Водночас, спірну квартиру [PERSON] вважає особистою приватною власністю, а тому з метою захисту своїх майнових прав та інтересів змушена звертатись до суду. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.10.2023 відкрито провадження у справі та ухвалено про здійснення її розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. [PERSON] подано до суду 06.03.2024, 11.03.2024 та 14.03.2024 заяви у яких останній вказує, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, а розгляд справи просить здійснювати у його відсутності. У судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Вказала, що у випадку задоволення позовних вимог, судові витрати просить залишити за нею. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України. Суд враховує, що відповідач обізнаний про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять клопотання останнього про розгляд справи у його відсутності, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Спір, який виник між [PERSON] та [PERSON] , стосується майна подружжя набутого під час зареєстрованого шлюбу. Майнові відносини, які складаються між подружжям врегульовано нормами Сімейного кодексу України, яким передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до пунктів 1-5 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч.ч. 2-6 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. З наведеного вище вбачається, що поряд із загальними положеннями, СК України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У сімейному законодавстві України встановлено презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 520/1740/15-ц провадження № 61-4537св18 зроблено висновок, що «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб». Відповідна позиція також викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 495/9036/16-ц (провадження № 61-18973св20). Судом встановлено, що 27.12.1999 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П., зареєстрований у реєстрі за № 4328. Статтею 744 ЦК України, встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до умов укладеного договору довічного утримання, [PERSON] передає у приватну власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати. Житлова площа становить - 18.7 кв.м, загальна площа - 31,1 кв.м, комора - 9,0 кв.м. Квартира належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 18.05.1994 року за № Г-20197, зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 8872. [PERSON] зазначену квартиру приймає і зобов`язується надавати [PERSON] , довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла в квартирі [ADDRESS] , харчування, догляду та необхідної допомоги до смерті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , копія якого наявна у матеріалах справи. Згідно зі Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 72 від 27.05.2010 року. Під час судового провадження, надаючи оцінку правовому режиму отриманої [PERSON] за договором довічного утримання спірної квартири, суд враховує обставини, викладені позивачем в якості спростування презумпції спільності набутого майна, підтверджених письмовими доказами зібраними в матеріалах справи та усними поясненнями. Судом встановлено, що умови вказаного договору з боку набувача майна фактично виконувались позивачем та її батьком - [PERSON] . Також, встановлено, що договір довічного утримання укладено не в інтересах сім`ї, відповідач не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач та не виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. Окрім того, суд враховує, що [PERSON] не заперечує щодо задоволення позовних вимог та підтримує такі. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності прийшов до висновку, що позов є обґрунтований та позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Розподіл судових витрат слід провести відповідно до ст.141 ЦПК України. Водночас, вирішуючи питання розподілу судових витрат, враховуючи принцип диспозитивності процесу, суд приходить до висновку, що такі слід залишити за [PERSON] , яка заявила відповідне клопотання у судовому засіданні.

Outcome: approved