Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила: - стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у сумі 158145,84 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 15.11.2003 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. [INFO] у них народилась донька [PERSON] . 14.01.2014 шлюб між ними було розірвано. Рішенням суду від 05.09.2014 з відповідача було стягнено аліменти на її користь на утримання доньки. Рішенням суду від 30.01.2023 відповідача було позбавлено батьківських прав. Відповідач не сплачував та з нього не стягувались жодні суми по аліментах у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 158145,84 грн. Ухвалою від 22.01.2024 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Інші заяви по суті справи від учасників справи до суду не надходили. Ухвалою від 22.02.2024 підготовче провадження у справі закрито та її призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні. Позивач звернулась до суду із заявою, у якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити. Просила розглянути справу за її відсутності. Зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, який про дату, час і місце розгляду справи, повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку за його зареєстрованим місцем проживання (перебування), та який відповідно до положень ст. 128 ЦПК України є таким, якому судова повістка вручена 27.03.2024, - у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання до суду не надходило. Третя особа, яка про дату, час і місце розгляду справи, була повідомлена належним чином участь у судовому засіданні свого представника не забезпечила, причини неявки суду не повідомляла, клопотання про відкладення судового засідання до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, зокрема тих, за якими суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, - суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності учасників, які не з`явились у судове засідання, та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, враховуючи позиції учасників справи, висловлені у заявах по суті справи, які було подано до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено такі обставини. Сторони у справі з 15.11.2003 по 14.01.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (актовий запис від 15.11.2003 № 33) та свідоцтвом про розірвання шлюбу (актовий запис від 12.11.2008 № 111). Сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (актовий запис від 13.07.2005 № 95). Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 05.09.2014 (справа № 388/1413/2014), яке набрало законної сили 15.09.2014, з [PERSON] стягнено аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно , починаючи з 03.07.2014 року до її повноліття. Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області від 30.01.2023 (справа № 216/1003/22), яке набрало законної сили 03.03.2023, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно доньки [PERSON] . За даними розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Центрально-Міського районного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (виконавче провадження № 55537171) заборгованість по аліментам боржника за виконавчим провадженням [PERSON] за період з травня 2018 року по липень 2023 року становить 158145,84 грн. За даними розрахунку позивача розмір пені, що підлягає стягненню з урахуванням ч. 1 ст. 196 СК України становить 158145,84 грн. З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке. Положеннями ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ч. 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`ящзку щодо утримання дитини. Згідно з положеннями ст. 181 СК України сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, для стягнення неустойки (пені), необхідно встановити вину особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у виникненні заборгованості, а також встановити факти, які об`єктивно впливають на розмір неустойки (пені). При цьому, слід відзначити, що не працевлаштування платника аліментів за умови його працездатності не вказує на відсутність його вини в утворенні заборгованості по аліментам. Крім того, слід відзначити, що положеннями ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи зазначене судом відзначається, що відповідачем не доведена наявність об`єктивних обставин, які вплинули на його можливість сплачувати аліменти, та призвели до утворення заборгованості по аліментам з поважних причин, про застосування щодо нього заходів примусового виконання, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та не надано доказів на підтвердження перебування у такому матеріальному та сімейному становищі, які б об`єктивно свідчили про необхідність зменшення граничного розміру неустойки (пені) у порядку передбаченому ч. 1 ст. 196 СК України. Щодо визначення розміру пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів, судом відзначається, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 (справа № 572/1762/15-ц) визначено таке. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+…(Anх1%хQn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума несплачених аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума несплачених аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума несплачених аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Беручи до уваги вищезазначене суд констатує вірність розрахунку позивача, у якому остання застосувала обмеження, передбачене ч. 1 ст. 196 СК України - не більше 100 % заборгованості, до нарахованої пені за кожен місяць окремо. Враховуючи наведений вище порядок розрахунку неустойки (пені) та дані розрахунку органу державної виконавчої служби, суд констатує, що неустойка (пеня) за заборгованістю відповідача по сплаті аліментів на користь позивача за рішеннями Долинського районного суду Кіровоградської області від 05.09.2014 (справа № 388/1413/2014), із застосуванням 100% обмеження, передбаченого ч. 1 ст. 196 СК України, станом на 10.01.2024 становить 158145,84 грн. Таким чином, загальна сума пені за заборгованістю по аліментам, нарахованим за період з травня 2018 року по липень 2023 року становить 158145,84 грн. На підставі вищевикладеного, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача за заборгованістю по аліментах, нарахованих за період з травня 2018 року по липень 2023 року, - неустойки (пені), з урахуванням обмеження, передбаченого ч. 1 ст. 196 СК України - не більше 100 % заборгованості, - у розмірі 158145,84 грн., які і підлягають стягненню на користь позивача з відповідача, що не суперечить чинному законодавству і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичної особи. Питання розподілу судових витрат у частині сплати судового збору слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, на підставі чого, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору та позов задоволено повністю, - суд дійшов висновку, що судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1581,45 грн. (1% від ціни позову - 158145,84) слід стягнути з відповідача у дохід держави.

Outcome: approved