Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

[PERSON] від імені якого діє [PERSON] , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 29.02.2024, звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї безпідставно отриманих коштів у сумі 76000,00 грн., 11269,00 грн інфляційних втрат, 3570,46 3 % річних, а також 1211,20 грн сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що сторони по справі перебували у шлюбі та мають двох спільних дітей. У травні 2022 року відповідач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, після чого позивач надіслав відповідачу в якості аліментних платежів на утримання дітей 76130,89 грн, що підтверджується квитанціями та більше 50000,00 грн. передав через представників підприємства готівкою з попереднього місця роботи. Однак, відповідач повідомила орган виконавчої служби, що ці кошти були перераховані їй позивачем для відшкодування моральної та матеріальної шкоди внаслідок побиття колишнім чоловіком, а тому позивач неодноразово в подальшому звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив провести розрахунок заборгованості по сплаті аліментів із врахуванням фактично сплачених коштів у якості аліментів у сумі 76000,00 грн. Оскільки у задоволенні скарг на дії державного виконавця позивачу було відмовлено, добровільно повертати кошти відповідач відмовляється, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 625, 1212, 1213 Цивільного кодексу України. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наголошено на безпідставності позовних вимог, оскільки дії позивача спрямовані на ухилення від виконання рішення суду щодо сплати аліментів на дітей, а також уникнення кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення, в якому статус потерпілої сторони має відповідач. Обвинувачений [PERSON] просив відповідача укласти мирову угоду в кримінальному провадженні, а тому перераховував кошти для лікування [PERSON] , оскільки ним було завдано їй тілесні ушкодження. За твердженням представника відповідача, перераховуючи кошти, позивач пропонував відповідачу компенсувати завдану ним моральну та матеріальну шкоду для можливості у подальшому просити суд про закриття кримінального провадження у зв`язку із примиренням з потерпілим. Позивач добровільно, в якості компенсації в межах кримінального провадження, перерахував кошти відповідачу. На даний час розгляд кримінального провадження зупинено на час перебування позивача на військовій службі. В свою чергу, будь-який договір між сторонами не укладався, а тому між ними відсутнє зобов`язання, у зв`язку з чим положення ст. 625 та ст. 1213 Цивільного кодексу України не може бути застосовано до спірних правовідносин. Представник позивача надав відповідь на відзив, у якому зазначив, що [PERSON] перестав проживати з відповідачем ще до того як вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (02.05.2022) і більше з нею не зустрічався, а тому не міг нанести їй тілесні ушкодження у липні 2022 року. Крім того, приєднана до відзиву розписка відповідача від 18.01.2023 року про отримання нею коштів від позивача у сумі 76000,00 грн. з метою лікування від спричинених [PERSON] тілесних ушкоджень не є належним та допустимим доказом, оскільки жодних боргових зобов`язань між сторонами не існувало. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведений у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 2. Матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є Гроші. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. В матеріалах справи містяться копії квитанцій, відповідно до яких [PERSON] здійснював перерахування коштів [PERSON] , зокрема: 09.05.2022 1005,03 грн, 23.05.2022 1005,03 грн, 02.06.2022 1005,03 грн, 24.06.2022 15025,54 грн, 27.06.2022 3015,08 грн, 22.07.2022 30024,02 грн, 28.07.2022 20026,03 грн, 17.01.2023 5025,13 грн. У наведених квитанціях зазначено призначення платежу - «переказ власних коштів» (а.с. 10-11). 30.01.2023 старшим державним виконавцем Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гебрян Г.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 70881747) з примусового виконання виконавчого листа №303/2946/22, виданого 12.01.2023 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 2500 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 02.05.2022 року. 07.03.2023 року представник позивача [PERSON] звернувся до віповідача з претензією щодо досудового врегулювання спору. На піставі ухвали суду від 06.06.2023 року (справа №303/2887/23) у задовленні скарги [PERSON] на дії старшого державного виконавця [PERSON] відмовлено повністю. У вказаному судовому акті було зазначено, що заявником не доведено і не підтверджено належними та допустимими доказами факт сплати зазначених ним сум в рахунок аліментів на виконання судового рішення у справі №303/2946/22. Згідно з даними розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 27.10.2023 року №70881747, у позивача була заборгованість зі сплати аліментів, однак станом на 01.10.2023 така відсутня, та наявна переплата у розмірі 5000,00 грн. Зазначений розрахунок позивач вважав неправомірним та просив скасувати, у зв`язку з чим, звернувся зі скаргою до суду, однак ухвалою від 03.01.2024 року (справа №303/10777/23) у задоволенні скарги йому було відмовлено. В межах розгляду даної справи суд також дійшов висновку, що скаржником не надано належних, допустимих та достовірних доказів відносно перерахування спірної суми коштів в рахунок сплати аліментів. \~3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому позовну вимогу, а саме: стягнення безпідставно отриманих коштів та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимогу за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. 4. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, фактичний аналіз змісту статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить про необхідність встановлення наступних обставин, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання, а саме: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав. Водночас, Верховний Суд у постанові від 4 серпня 2021 року по справі № 185/446/18 зазначив, що тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. По відношенню до спірного правовідношення по справі слід констатувати, що позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Тобто, позивач, перераховував відповідачу кошти, в період з 09.05.2022 по 28.07.2022, не маючи на те відповідного обов`язку, адже рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на утримання дітей було ухвалено судом тільки 12.01.2023. За таких обставин, кошти перераховані позивачем в період з 09.05.2022 по 28.07.2022 не можуть розцінюватися судом як такі, що безпідставно набуті відповідачем. Водночас, платіж в сумі 5025,13 грн, який був перерахований позивачем відповідачу 17.01.2023 року, тобто після виникнення у нього зобов`язання зі сплати аліментів на підставі виконавчого листа №303/2946/22 від 12.01.2023, та які позивач вважав аліментними платежами, не підлягають поверненню в силу приписів ст.1215 Цивільного кодексу України. Відповідно до зазначеної вище норми, не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Крім того, слід звернути увагу на те, що у жодному з перерахованих позивачем платежів, які за його доводами він надсилав у якості аліментів на дітей за період з 09.05.2022 по 17.01.2023 не зазначено в графі «призначення платежу» інформативних даних, які б давали суду можливість встановити, що такі кошти перерахувались позивачем як аліменти. Натомість у квитанціях зазначено призначення платежу як «переказ власних коштів». Велика Палата Верховного Суду\~у постанові від 16 січня 2019 року в справі\~\~\~\~ № 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить про те, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду\~\~від 04 листопада 2020 року по справі № 382/1728/18, постанова від 07 вересня 2022 року по справі № 677/876/21 зазначив). Таким чином, в спірних правовідносинах діє презумпція добросовісності набувача коштів та позивачем її не спростовано. Позивач добровільно перераховував кошти відповідачу, а відтак, недобросовісності з приводу отримання коштів з боку відповідача під час розгляду справи не встановлено. Наведене узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 10 листопада 2021\~року по справі № 610/3273/18-ц. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів, які були перераховані на підставі відповідних платіжних документів: 09.05.2022 1005,03 грн, 23.05.2022 1005,03 грн, 02.06.2022 1005,03 грн, 24.06.2022 15025,54 грн, 27.06.2022 3015,08 грн, 22.07.2022 30024,02 грн, 28.07.2022 20026,03 грн, 17.01.2023 5025,13 грн у сумі 76130,89 грн, відсутніми є також підстави і для задоволення похідних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних. \~ \~ \~ \~З урахуванням вищенаведеного, позов задоволенню не підлягає. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 5. Судові витрати по справі у сумі 1211,20 грн. (а.с. 5) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed