Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

19 січня 2024 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову вказує, що 12.03.2015 року, сторони зареєстрували шлюб. Від спільного подружнього життя мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спочатку подружні відносини між сторонами складались гарно, вони мали спільні плани щодо майбутнього. Згодом, через різні побутові звички, погляди на життя, часті побутові сварки та психологічно не сумісні характери, сторони втратили почуття любові один до одного та бажання спілкуватись. Вказує, що чоловік почав часто принижувати її як жінку, зловживати спиртними напоями, застосовувати щодо позивачки психологічне та фізичне насилля. Протягом подружнього життя відповідач нехтував сімейними цінностями, не вважав доцільним виконувати свої обов`язки щодо належного матеріального утримання позивача та дітей. В тому числі відмовлявся спільно вирішувати сімейно-побутові питання. На даний час позивач з дітьми проживають окремо від відповідача. Ухвалою суду від 01.02.2024 р. відкрито провадження у справі. 11.03.2024 р. від представника відповідача адвоката Кобилянської О.О. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що обставини та факти, зазначені у позовній заяві, відносно відповідача та підстав розірвання шлюбу є неправдивими. Дійсності відповідає тільки факт реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачем та факт народження спільних дітей. Позивач голослівно вказує на неіснуючі факти її приниження, зловживання відповідачем спиртними напоями та застосуванням психологічного і фізичного насилля (жодних доказів існування таких фактів не надано). Вказуючи на нехтування зі сторони відповідача сімейними цінностями, зазначаючи про невиконання обов`язків щодо належного матеріального утримання її та дітей, позивач знову ж таки не приводить прикладів такого невиконання, та взагалі ігнорує той факт, що обов`язок щодо утримання дітей мають обоє батьків. Вказуючи, що на даний момент позивач разом з дітьми проживає окремо від відповідача, вона не зазначає, що сама у грубій формі попросила відповідача виїхати із помешкання. Окрім того, позивач також не вказує те, що відповідач проживаючи у місті Рівне, фактично щодня приїжджає до с. Шпанів, щоб відвезти дітей до школи та на гуртки. Ще до подання позивачем позову до суду, але уже під час окремого проживання, відповідач надавав кошти позивачу на утримання дітей. А до грудня місяця 2023 року вони ще проживали разом, вели спільне господарство, тому відповідач брав повноцінну участь в утриманні дітей. Вказує, що відповідач не бажає перебувати у шлюбі з позивачем, оскільки вона уже має інші відносини та іншого чоловіка. Представник позивача адвокат Зражевська Я.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити. Вказала, що діти проживають з позивачкою, вона займається їх вихованням та утриманням. Старша донька [PERSON] переїхала до батька тільки на період весняних канікул. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Кобилянська О.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Вказали, що відповідач не заперечує, щодо розірвання шлюбу. Також просили суд врахувати обставини зазначені у відзиві на позовну заяву а саме, що позивач голослівно вказує на неіснуючі факти її приниження, зловживання відповідачем спиртними напоями та застосуванням психологічного і фізичного насилля, жодних доказів існування таких фактів не надано. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів заперечують, оскільки старша донька [PERSON] з 20 березня 2024р. проживає з відповідачем і він її утримує. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб черії [NUMBER] , виданого 12.03.2015 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище Обоїста) зареєстрували шлюб 12 березня 2015 року, актовий запис №236. Від шлюбу мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати. З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов`язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вимоги позивача узгоджуються з положеннями ст. 180 СК України, згідно яких кожен з батьків зобов`язаний утримувати дитину до її повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства ,кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішення суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 141 СК України встановлено рівність батьків щодо прав та обов`язків по відношенню до дитини. Згідно ст. 182 СК України вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні у відповідача інших осіб. Тому зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для їхнього нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст.141 СК України), суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку про задоволення позову повністю. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved