Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

У червні 2023 р. [PERSON] звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 70000,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування вимог вказує на укладення 02.03.2023 р. між нею та [PERSON] договору позики за яким передала відповідачу грошові кошти у розмірі 70000,00 грн. у строк до 31 травня 2023 року, що підтверджується розпискою. Однак, надивлячись на неодноразові звернення позивача повернути кошти у добровільному порядку, відповідач їх не повернув, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2023 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.09.2023 р. матеріали справи передано за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2023 р. справу передано на розгляд судді Єросовій І.Ю. Ухвалою Святошинського районного суду від 26.10.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відповідно до вимог частини 11 статті 128 ЦПК відповідач повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України". Правом подачі відзиву не скористався. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі N 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що згідно розписки від 02.03.2023 р. [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошову суму у розмірі 70000,00 грн. готівкою із зобов`язанням повернути їх в строк до 31.травня 2023 року. Оригінал розписки досліджено судом у судовому засіданні. Позивач стверджує, що відповідачем борг не повернутий. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, доходить наступного висновку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24ц12). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (Постанова Верховного суду від 08.03.2023 р. справа №640/3493/17). Таким чином, враховуючи зміст та істотні умови, які сторони погодили та зафіксували у борговій розписці, суд вважає підтвердженим факт існування боргового зобов`язання та засвідчує безпосереднє отримання боржником від кредитора грошових коштів. Встановивши факт існування між сторонами позикових правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, суд доходить обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved