Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої відповідачем внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 22\~843,66 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує наступне. 25 грудня 2018 року о 22.00 години, перебуваючи в особистому автомобілі біля автозаправочної станції по [ADDRESS] , відповідач спричинив позивачці тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу, струсу головного мозку. В результаті протиправних дій відповідача позивач проходила тривале лікування в різних медичних установах м. Миколаєва. У зв`язку з ускладненням стану здоров`я після отриманого ушкодження у вигляді викривлення носової перегородки, деформації зовнішнього носа медичним центром доктора Іваненка проведено хірургічне втручання. Під час лікування позивачкою витрачено кошти на придбання лікарськіх засобів, проведення діагностичних досліджень та хірургічного втручання на суму 22843,66 грн. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2022 року (справа №490/3282/21) відповідача звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінчення строків давності, а кримінальне провадження закрито. У зв`язку з залишенням цивільного позову потерпілої без розгляду, спричинена матеріальна шкода не відшкодована, а тому позивачка змушена звернутися до суду з цивільним позовом для захисту своїх прав та відшкодування завданих збитків. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Після виконання приписів ст.ст.27, 187, ухвалою судді від 13.07.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з (повідомленням) викликом сторін. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу за місцем реєстрації. В установлений судом строк відповідач відзив не подав. 20.09.2023 року протокольною ухвалою судове засідання відкладено, постановлено про перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 21.11.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява її представника адвоката Плотнікова С.О. про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі просять їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, клопотання про відкладення чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходили, відзив на позовну заяву чи заперечення не надав. Судом постановлено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до положень п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду);характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 07.06.2022 року в справі №490/3282/21 (н\\п\~1-кп/490/413/2021) звільнено [PERSON] , [INFO] , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження №12019150020000497 від 07 лютого 2019 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України\~закрито; цивільний позов потерпілої [PERSON] залишено без розгляду. Разом з тим, вищевказаною ухвалою встановлено, що 25.12.2018 року приблизно о 21 год. 00 хв., більш точний час встановити під час проведення досудового розслідування не надалось можливим, [PERSON] приїхав до будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , де мешкає [PERSON] , з якою він раніше протягом тривалого часу перебував у відносинах, однак у жовтні 2018 року вони припинили особисті відносини. Надалі, [PERSON] попросив свою колишню дівчину [PERSON] вийти до нього на вулицю, на що остання погодилась. Після чого, [PERSON] запропонував потерпілій [PERSON] поїхати на автозаправну станцію поспілкуватись та випити чаю. На вказану пропозицію [PERSON] погодилась та на автомобілі марки "MITSUBISHI Lancer", реєстраційний номер [NUMBER] , білого кольору разом із [PERSON] поїхали на автозаправну станцію, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Під час спілкування в автомобілі між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт на ґрунті ревнощів, внаслідок чого у [PERSON] виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] . Реалізовуючи даний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розуміючи протиправний характер своїх дій, того ж дня, приблизно о 22 год. 00 хв., більш точний час встановити під час проведення досудового розслідування не надалось можливим, перебуваючи в салоні автомобіля марки "MITSUBISHI Lancer", реєстраційний номер [NUMBER] , білого кольору, який був припаркований на автозаправній станції за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] наніс потерпілій [PERSON] один удар правою рукою в область обличчя, а саме в ділянку носу. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, [PERSON] , перебуваючи за кермом автомобіля марки "MITSUBISHI Lancer", реєстраційний номер [NUMBER] , білого кольору та почавши рух від автозаправної станції, розташованої за вищезазначеною адресою, у бік [ADDRESS] , наніс не менше чотирьох ударів правою рукою в різні ділянки голови [PERSON] .. В результаті вищезазначених дій [PERSON] , потерпілій [PERSON] спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу, струсу головного мозку. Дані тілесні ушкодження утворилися від не менше п`яти ударних дій тупими твердими предметами в різні ділянки голови. По ступеню тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвело до короткочасного розладу здоров`я (кожне). Дані тілесні ушкодження [PERSON] могла отримати 25.12.2018 року та їх утворення при падінні з висоти власного зросту на виступаючу поверхню, виключається. Дії обвинуваченого [PERSON] органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК України. Позивачка у вказаному кримінальному провадженні була визнана потерпілою, оскільки внаслідок злочинних дій відповідача їй було завдано тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Згідно частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. При цьому, нормами КПК України не передбачено вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні під час закриття провадження у справі. Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК Україниу зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в такому разі потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної злочином шкоди в порядку цивільного судочинства. Відповідний висновок виклав Верховний Суд в постановах від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, провадження № 51-1491км19, від 17 листопада 2020 року у справі №333/6733/16-к, провадження № 51-4179км20, ухвалах від 02 грудня 2020 рокуу справі №509/4247/17, провадження№51-5696ск20, від 27 січня 2021 року у справі №140/1547/15-к, провадження №51-336ск21, від 19 березня 2021 року у справі №451/1380/17, провадження №51-1253ск21. Згідно вимог частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №1125/108 [PERSON] у лютому 2019 року встановлений діагноз: стан після перенесного струсу головного мозку, зламу кісток носу. Вестибуло-атактичний, цефалгічний синдром; лікування проводилося медикаментозне; рекомендації лікаря: обмеження фізичного навантаження Як вбачається з Договору про надання медичних послуг від 01.10.2019 року, укладеного між «Медичним центром лікаря Іваненка» (Ліцензія: серія АГ №597572 від 09.02.2012 №6) та [PERSON] , останній після проведення діагностичних досліджень, поставлено діагноз; викревлення носової перегородки, деформація зовнішнього носа сідлоподібна деформація, девіація кінчика носа вправо зі зміщенням колони та проведено хірургічне втручання. Вартість полуг, згідно вищевказаного Договору, склала 17\~100,00 грн. [PERSON] надано копії чеків про придбання ліків лютому та жовтні 2019 році та січні, березні 2020 року. Згідно із частиною 1 статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частиною першою статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В постанові Верховного Суду від23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди, зокрема, майнової є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Відповідно достатті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із частиною першою статті 1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної абоюридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується вповному обсязіособою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини першої статті 1195\~ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 227/7154/13-к (провадження № 61-20082св19), зазначено, що «системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не пов`язується із встановленням такого факту». Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справза позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Судом встановлено, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України. В результаті умисних дій [PERSON] , [PERSON] , спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу, струсу головного мозку, які відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Таким чином, суд дійшов висновку про належну та достатню доведеність стороною позивача сукупності всіх обставин, що призводять до покладення на відповідача відповідальності у вигляді стягнення матеріальної шкоди, а саме: протиправність дій відповідача, наявність шкоди та її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача і завданою шкодою, в сумі, яка становить 22\~843,66 грн. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача правомірні, регулюються нормами чинного законодавства України і підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогу про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі ст.ст.525,526,530,549,611,624,629,1054 ЦК України,

Outcome: approved