Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду до відповідача із позовом про визнання недійсним кредитного договору. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09.11.2021 року між нею та відповідачем було укладено договір про відкриття кредитної лінії за допомогою веб-сайту шляхом ідентифікації позивача із використанням ним електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Заявлений строк кредитування складає 14 календарних днів з дня надання Кредиту (пункт 2.4). Строк кредитування 300 календарних днів (п. 2.8). У пункті 1.2 Договору зазначено, що кредитодавець зобов`язується відкрити Кредитну лінію для Позичальника шляхом надання грошових коштів (далі - Кредит) Позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб Позичальника, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані Кредитодавцем проценти за користування кредитом. Згідно п. 2.1 Договору розмір кредитного ліміту складає - 18 000,00 грн. Відповідно до пункту 2.6 договору розмір процентів за користування Кредитом: Стандартна процентна ставка 3% (три цілих, нуль десятих відсотка) за кожен день користування Кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього Договору, за виключення строку використання права користування Кредитом за Зниженою та/або Пільговою ставкою). Знижена процентна ставка 2% (дві цілих, нуль десятих відсотка) (право користування Кредитом за вказаною процентною ставкою згідно умов, визначених п.п.3.4 -3.9. цього Договору). Пільгова процентна ставка 0,01% (нуль цілих, одна сота відсотка) (право користування Кредитом за вказаною процентною ставкою згідно умов, визначених п.п. 3.4. - 3.6. цього Договору). Реальна річна процентна ставка: 1 139 966% (п. 2.9 Договору). Згідно п. 2.10 Орієнтовна загальна вартість Кредиту на дату укладення Договору (за весь строк кредитування) складає: 180 000 грн. та включає в себе: суму Кредиту та проценти за користування Кредитом 162 000 грн. Відповідно до п. 3.4 Договору протягом Заявленого строку користування Кредитом Позичальник може скористатися правом користування Кредитом за Пільговою та/або Зниженою процентною ставкою у відповідності до Правил. Зокрема, відповідно до цього Договору Позичальник може скористатися правом користування Кредитом за Пільговою та/або Зниженою процентною ставкою таким чином: Пільгова процентна ставка у розмірі 0,01% в день на 7 (сім) дні (-ів) з дати видачі Кредиту, включаючи день видачі Кредиту. Знижена процентна ставка у розмірі 2% в день на 7(сім) дні (-ів) з дати видачі Кредиту, включаючи день видачі Кредиту. При цьому, якщо даним пунктом передбачено право користування Кредитом у Заявлений строк виключно за Пільговою ставкою, Позичальник може скористатися цим правом за умови сплати процентів за користування Кредитом у останній календарний день Заявленого строку, у разі невикористання права користування Кредитом за Пільговою ставкою (не сплати процентів), користування Кредитом здійснюється за Стандартною ставкою, як визначено абз.2 п.3.6. цього Договору з дати видачі кредиту. Згідно з п. 5.2 Договору кредитодавець має право, у разі не здійснення сплати процентів за користування Кредитом у останній календарний день Заявленого строку та/або у певний черговий День сплати процентів, нарахувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від Суми Кредиту. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань Позичальником на підставі цього Договору, не може перевищувати половини Кредиту, одержаного Позичальником за Договором. Позивач вважає, що встановлений у договорі розмір процентів та пені перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором. Отже, сума компенсації становить понад п`ятдесят відсотків від суми кредиту, що в розумінні пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою та є підставою для визнання п.п.2.6, 5.2 кредитного договору недійсним. На думку позивача, пункти 2.6, 5.2 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору процентної ставки у розмірі 3 % за кожен день користування Кредитом (стандартна ставка), 2% (знижена ставка), а також право Кредитодавця нараховувати штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від Суми Кредиту, а сукупна сума неустойки (штраф, пеня), не може перевищувати половини Кредиту, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Крім того у п. 2.10 прямо зазначено, що орієнтовна загальна вартість Кредиту на дату укладення Договору (за весь строк кредитування) складає: 180 000 грн. та включає в себе: суму Кредиту та проценти за користування Кредитом 162 000 грн., що прямо протирічить закону та у 9 (дев`ять) разів перевищує тіло кредиту. Позивач вважає, що вказані положення договору встановлюють вимоги зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату процентів та неустойки за договором споживчого кредиту, які у сукупності є завищеними, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки та процентів спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка та проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зауважила, що станом на день подання позову нею були сплачені проценти за користування кредитом у розмірі 37092,6 грн. (22.11.2021 року, 07.12.2021 року, 21.12.2021 року, 06.01.2022 року, 22.01.2022 року, 05.02.2022 року, 22.02.2022 року), а сума до закриття кредиту становить ще 73 620, 00 грн. Тобто, загальний розмір нарахованих процентів та неустойки складає 500% від суми кредиту, що підтверджується інформацією, яка міститься в особистому кабінеті позичальника на сайті: creditkasa.ua. Такий розмір процентів при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Отже, позивач вважає, що існують підстави для визнання недійсними пункту 2.6 договору про відкриття кредитної лінії № 0843-3258 від 09.11.2021 року, який укладений між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] про обов`язки позичальника сплачувати проценти у розмірі за кожен день користування Кредитом (стандартна ставка), 2% (знижена ставка). Також вважає, що існують підстави для визнання недійсним п. 5.2. Кредитного договору згідно якого кредитодавець має право, у разі не здійснення сплати процентів за користування Кредитом у останній календарний день Заявленого строку та/або у певний черговий День сплати процентів, нарахувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від Суми Кредиту. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань Позичальником на підставі цього Договору, не може перевищувати половини Кредиту, одержаного Позичальником за Договором. На думку позивача, штраф у розмірі до 50% суми кредиту, а також проценти за кожен день користування у розмірі 3%-2,5% за кожен день користування кредитом, а річна ставка становить 1 139 966 %, підтверджує незаконність закріплення в оспорюваному договорі такого розміру штрафу та процентної ставки, що є непропорційно великою сумою компенсації за невиконання (прострочення) виконання зобов`язань позичальником. Посилаючись на викладене, позивач просить задовольнити її вимоги та визнати недійсним пункти 2.6, 5.2 договору про відкриття кредитної лінії № 0843-3258 від 09.11.2021 року, укладеного між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» і [PERSON] , щодо встановлення сторонами договору процентної ставки у розмірі 3 % за кожен день користування Кредитом (стандартна ставка), 2% (знижена ставка), а також право Кредитодавця нараховувати штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від Суми Кредиту, а сукупна сума неустойки (штраф, пеня), не може перевищувати половини Кредиту, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 6000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.05.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.06.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що укладення кредитного договору з позивачем відбулось із дотримання норм чинного законодавства і укладення цього договору визнається сторонами. Відповідачем було дотримано вимоги ст.ст.1048, 1056-1 ЦК України щодо встановлення розміру процентів за користування суми кредиту, що була надана (проінформована, доведена до відома) позивачу, оскільки останньою не заперечується (визнається) укладення договору на вищезазначених умовах. Твердження позивача, що п.2.6 договору передбачено нарахування неправомірно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не відповідає дійсності та є помилковим, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст.1048, 1056-1 ЦК України та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором. Представник відповідача звернув увагу на те, що укладення кредитного договору визнається сторонами, зокрема, на умовах, викладених у договорі. При цьому волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи позивача, при цьому остання свідомо уклала договір на зазначених у нього умовах та на час його укладення не заявляла додаткових вимог щодо його умов. Таким чином, при підписання кредитного договору позивач погодилась з усіма умовами даного правочину та взяла на себе зобов`язання щодо його виконання. Тобто, на момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а відтак відсутні підстави для визнання п.2.6 договору недійсним. Щодо вимог про визнання п.5.2 договору недійсним, то представник відповідача також заперечив проти їх задоволення, вказуючи на те, що відповідачем дотримано вимоги щодо встановлення розміру нарахування неустойки, що у цілому не перевищує 50 % суми кредиту у відповідності до ст.21 ЗУ «Про споживче кредитування». Крім того, оспорюваний кредитний договір є вже третім кредитним договором, укладеним між сторонами на аналогічних умовах. Попередні договори позивачем виконано в повному обсязі, що також підтверджує ознайомлення позивача з порядком укладення та виконання договору. Також, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалась та продовжувала користуватись кредитом на погоджених між сторонами умовах. Посилаючись на викладені обставини, а також безпідставність стягнення витрат на правову допомогу, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 14.06.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача на позовну заяву. У даній відповіді представник позивача наголошує на тому, що встановлений у договорі розмір процентів та пені перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором. Посилаючись на викладене, а також на постанову Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 754/6091/18, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. 29.06.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь на відзив, в яких він наполягає на тому, що оспорювані позивачем умови договору позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погоджені сторонами договору позики відповідно до ст.ст.6, 536, 611, 626-628, 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, оплатності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання. Крім того, умови договору позики не суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а сам договір укладений у письмовій формі відповідно до вимог ЗУ «Про електронну комерцію та ч.2 ст.639 ЦК України. Також, відповідачем взагалі не здійснюються будь-які нарахування за прострочення позивачем грошового зобов`язання, а відтак сума штрафу згідно п.5.2 договору становить 0 грн. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.01.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, наявність відзиву та письмових заперечень сторони відповідача, а також достатність час ту можливе стой для реалізації відповідачем своїх прав на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів. Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 09.11.2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було укладено договір № 0843-3258 про відкриття кредитної лінії. Оспорюваний договір було укладено в електронній формі за допомогою веб-сайту та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Факт укладення даного договору, отримання кредитних коштів та часткового виконання відповідачем своїх зобов`язань визнано та підтверджено сторонами під час судового розгляду. Відповідно до п.1.2 договору, кредитодавець зобов`язується відкрити Кредитну лінію для Позичальника шляхом надання грошових коштів (далі - Кредит) Позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб Позичальника, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані Кредитодавцем проценти за користування кредитом. Згідно п.п. 2.1, 2.4, 2.8 договору, розмір кредитного ліміту складає - 18 000,00 грн., заявлений строк кредитування складає 14 календарних днів з дня надання Кредиту, строк кредитування 300 календарних днів. Відповідно до пункту 2.6 договору розмір процентів за користування Кредитом: Стандартна процентна ставка 3% (три цілих, нуль десятих відсотка) за кожен день користування Кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього Договору, за виключення строку використання права користування Кредитом за Зниженою та/або Пільговою ставкою). Знижена процентна ставка 2% (дві цілих, нуль десятих відсотка) (право користування Кредитом за вказаною процентною ставкою згідно умов, визначених п.п.3.4 -3.9. цього Договору). Пільгова процентна ставка 0,01% (нуль цілих, одна сота відсотка) (право користування Кредитом за вказаною процентною ставкою згідно умов, визначених п.п. 3.4. - 3.6. цього Договору). Відповідно до п.п.2.9, 2.10 Договору, реальна річна процентна ставка: 1 139 966%, орієнтовна загальна вартість Кредиту на дату укладення Договору (за весь строк кредитування) складає: 180 000 грн. та включає в себе: суму Кредиту та проценти за користування Кредитом 162 000 грн. Згідно з п. 5.2 Договору, кредитодавець має право, у разі не здійснення сплати процентів за користування Кредитом у останній календарний день Заявленого строку та/або у певний черговий День сплати процентів, нарахувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% (десяти відсотків) від Суми Кредиту. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань Позичальником на підставі цього Договору, не може перевищувати половини Кредиту, одержаного Позичальником за Договором. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме визнати недійсним пункти 2.6, 5.2 вказаного Договору, вказуючи на те , що вимога про нарахування та сплату процентів та неустойки за договором споживчого кредиту, які у сукупності є завищеними, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки та процентів спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка та проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Також наявні підстави для визнання недійсним п. 5.2. Кредитного договору, оскільки штраф у розмірі до 50% суми кредиту, а також проценти за кожен день користування у розмірі 3%-2,5% за кожен день користування кредитом та річна ставка становить 1 139 966 %, підтверджують незаконність закріплення в оспорюваному договорі такого розміру штрафу та процентної ставки, що є непропорційно великою сумою компенсації за невиконання (прострочення) виконання зобов`язань позичальником. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України ), Законом України «Про захист прав споживачів» а також Законом України «Про електронну комерцію». Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Згідно статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Однак, електронний договір сає включати всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, в зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п.12 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19), вбачається, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц (провадження №61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі №234/7723/20 (провадження №61-6379св21). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсними окремих пунктів оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Як встановлено під час судового розгляду, і дану обставину визнано стороною позивача, [PERSON] , як позичальник, пройшла реєстрацію на сайті відповідача та створила власний Особистий кабінет, з метою отримання кредиту. Верифікація позивача в системі свідчить, про те, що вона ознайомилась з пропозицією відповідача щодо укладення Електронного договору (офертою) та іншою наданою на сайті відповідача інформацією. Також позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, отриманого від відповідача, прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір (здійснила акцепт пропозиції відповідача), тобто відповідний договір вважається укладеним у відповідності до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» та, відповідно, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Так, у п.7.1 оспорюваного договору визначено, що цей Договір та Правила (Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів)) разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови Договору та надання кредиту. Украдаючи цей Договір, позичальник підтверджує, що попередньо уважно ознайомився з правилами на веб-сайті Кредитодавця (https://creditkasa.ua), повністю розуміє всі їх умови, зобов`язується та погоджується неухильно дотримуватись Договору, а тому добровільно та свідомо укладає Договір та бажає настання наслідків, обумовлених ним. Відповідно до п.7.2.1, позичальник даним підтверджує, що до укладення Договору уважно ознайомився з текстом цього Договору та правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема частингою другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статтями 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування» на сайті https://creditkasa.ua, що забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. В матеріалах справи також є Паспорт споживчого кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, з якою споживача [PERSON] було ознайомлено 09 листопада 2021 року, про що свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором (паролем) А367. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що сторони кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору перед його укладанням (сума кредиту, строк кредиту, процентна ставка по кредиту, розмір процентів за користування кредитом в гривні, розмір неустойки (штрафу), річна процентна ставка, загальна вартість кредиту для позичальника з урахуванням процентної ставки та виходячи з обраних споживачем умов кредитування), позичальник погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її заявка до ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тому в силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним. На момент укладення кредитного договору позивач не зверталась до відповідача із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась зі всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює. Крім того, не дивлячись на своє гарантоване законом право на розірвання договору протягом чотирнадцяти днів з дня його підписання, користувалась коштами відповідача, до суду звернулась через 6 місяців після укладення спірного договору. Суд відхиляє доводи позивача в обґрунтування позову та зазначає, що оспорювані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Крім того, проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст.ст.1048,1056-1 ЦК України, відповідно, такі не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні вище вказаного положення закону. При цьому позивач розуміла розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що нею під сумнів не ставиться. Більш того, позивачем частково виконувались її зобов`язання за оспорюваним Договором в частині сплати процентів. Судом також відхиляються і твердження позивача в обґрунтування вимог про визнання недійсним п.5.2 Кредитного договору, оскільки відповідно до вказаного пункту максимальний розмір пені, нарахований кредитодавцем, не перевищує 50 відсотків від суми кредиту, що відповідає положенням ст.21 ЗУ «Про споживче кредитування». Крім того, при належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Судом також враховується, що у поясненнях відповідача зазначається, що ним не здійснюються нарахування неустойки, штрафу та пені за прострочення позивачем грошового зобов`язання з урахуванням періоду дії карантину та введення в Україні воєнного, надзвичайного стану. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчила, що погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, та доводи, приведені стороною позивача під час судового розгляду, цього не спростовують. Крім того, про згоду позивача з умовами укладеного Договору свідчить і виконання нею своїх зобов`язань за кредитним договором в частині сплати процентів в період з 22.11.2021 року по 22.02.2022 року. Відтак, встановлені у даній справі обставини у сукупності свідчать про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування відсотків за користування кредитом та визначення розміру штрафу, отже і відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст. 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, а доводи позивача ґрунтуються виключно на її припущеннях і спростовуються змістом договору. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору частково недійсним, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Інші доводи позивача, викладені у позові, спростовуються вищенаведеними правовими нормами і підстав для задоволення позову не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем на правову допомогу, відшкодуванню не підлягають. Оскільки позивач є звільненою від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», то судовий збір відноситься за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed