Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

22 травня 2023 року представник позивача адвокат Сивак Тарас Миколайович в інтересах [PERSON] звернувся в Бережанський районний суд Тернопільської області з позовом до Акціонерного товариства ''Ідея Банк'' про захист прав споживача та визнання недійсними умов договору, що був укладений 29 червня 2022 року. У поданому позові представник позивача, посилаючись на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, просив визнати недійсною угоду про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-014414-22-980 від 29 червня 2022 року в частині застосування процентної ставки в розмірі 72 % річних при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту та просив зобов`язати Акціонерне товариство ''Ідея Банк'' здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за угодою про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-014414-22-980 від 29 червня 2022 року з огляду на нікчемність пункту 3.3 цього договору в частині встановлення додатково плати в розмірі 48% річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості. 20 червня 2023 року ухвалою Бережанського районного суду було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати вказані позовні вимоги у порядку загального позовного провадження із викликом сторін. Представник позивача адвокат Сивак Тарас Миколайович, беручи участь в судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції, заявлені ним позовні вимоги в інтересах [PERSON] підтримав, дав суду пояснення аналогічні поданому ним позову, просив позов задоволити. Представник відповідача АТ ''Ідея Банк'' в судове засідання повторно не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надіслав. В силу приписів ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, заслухавши пояснення представника позивача та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, прийшов до висновку про необхідність задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон № 2121-III) банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Судом встановлено, що 29 червня 2022 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено угоду про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-014414-22-980. За умовами цього договору Акціонерне товариство «Ідея Банк» надало [PERSON] кредит на споживчі цілі в розмірі 30 000 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24 % річних строком користування 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації. Також крім сплати процентів в розмірі 24 % від суми кредиту відповідач Акціонерне товариство «Ідея Банк» згідно з пунктом 3.3 Угоди встановив на постійній основі обов`язок позичальника сплачувати додатково 48 % річних комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на кінець розрахункового періоду. Відповідно до пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1, 2 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог, у тому числі, п.4 ч.1 ст. І та ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанова Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Так, відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Відповідно до пункту 8 Правил про споживчий кредит Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом є витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом). Разом з цим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Однак, в умовах зазначеної вище Угоди та додатках до неї не зазначено, що саме входить в структуру плати за обслуговування кредитної заборгованості, в тому числі не зазначено, чи включає в себе обслуговування кредитної заборгованості плату за послуги банку, безоплатність яких передбачена Законом України «Про споживче кредитування». З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що умови угоди про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-014414-22-980, яка була укладена 29 червня 2022 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк», в частині встановлення додатково сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 48% річних суперечать положенням ч.1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі умови є нікчемними. Оскільки, наявні підстави, передбачені законодавством щодо нікчемності правочину, тому підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені у статті 216 ЦК України, а саме підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за угодою про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-014414-22-980 від 29 червня 2022 року, що забезпечить захист інтересів позивача. Крім вказаного, згідно з умовами Угоди та Паспорту споживчого кредиту «Card Blanche Blue ID INS Cross +» при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту застосовується процентна ставка 72 %, що є так званою компенсацією. Згідно з п. 5 ч. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою умовою договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При укладенні кредитного договору несправедливою умовою є вимоги відносно сплати позичальником непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості послуги) у разі невиконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором (вартістю послуги при наданні кредиту рахуватиметься сума процентів за весь строк користування кредитом). Угоду між сторонами укладено строком на 12 місяців з процентною ставкою 24% річних. Тобто, суму кредиту, яку позивач отримав у розмірі 30 000грн. х 24% =7200 грн.(вартість послуги банку). 30 000грн. (розмір кредиту, яку отримав позивач) х 72% (процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту) = 21 600 грн. 21 600 грн./7200 грн. х 100 = 300% 300% (21600 грн) - 100% (7200грн.) =200% (14400 грн.). Виходячи з вказаних розрахунків сума компенсації становить 200 % від вартості послуги. Справедливою умовою була б умова щодо застосування процентної ставки при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту у розмірі, що не перевищує 36 % (10 800 грн.). У відповідності до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. А так як із поданих позивачем розрахунків видно, що умови укладеної 29 червня 2022 року між сторонами угоди про відкриття Кредитної лінії, обслуговування Кредитної картки та страхування С-211-014414-22-980 в частині застосування процентної ставки в розмірі 72% річних при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту є несправедливими, тому суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, ч.2 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А так як позивач при подачі до суду своїх позовних вимог відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» був звільнений від сплати судового збору, тому при винесенні вказаного рішення із відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України в дохід держави слід стягнути судовий збір, що в грошовому виразі становить 1073грн.60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved