Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У травні 2023 року до Дарницького районного суду м. Києва звернулася [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про визнання права користування житловим приміщенням шляхом вселення. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Мешкала зі своїм батьком [PERSON] , вказана квартира є її єдиним постійним місцем проживання, іншого житла вона немає. З літа 2020 року [PERSON] почав прешкоджати позивачу проживати у вказаній квартирі, а саме виставляв її з квартири та не давав ключі, до вечора вона змушена була перебувати на вулиці, відповідач змінював замки у вхідних дверях. [PERSON] зверталася до працівників поліції, проте [PERSON] продовжує перешкоджати їй користуватися житловим приміщенням. У зв`язку з цим [PERSON] змушена тимчасово проживати у матері за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом та просила вселити її у квартиру [ADDRESS] . У грудні 2023 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію місця проживання та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 03.07.2004 перебував у шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] У 2020 році позивач стала проживати з матір`ю за аресою: [ADDRESS] . Рішення позивача змінити своє місце проживання було прийнято нею самостійно, відповідач не чинив ніяких перешкод у користуванні квартирою. Вказані обставини встановлені у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 25.11.2022 цивільна справа № 753/5749/22. Позивач має у власності частину квартири [ADDRESS] , де вона фактично проживає. З 10.02.2005 по 25.05.2020 позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте з довідки наданої позивачем вбачається, що з 27.05.2020 вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , при цьому відповідач як батько та власник квартири ніяких дозволів та документів щодо зміни реєстрації доньки не надавав та не підписував. На підставі вищевикладеного просить визнати незаконним та скасувати реєстрацію місця проживання позивача за адресою: [ADDRESS] та визнати позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 23.10.2023 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням/викликом сторін. 13.11.2023 від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 04.12.2023 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо позовних вимог, зазначає що, позов є безпідставним, вважає, що реєстрація місця проживання позивача у квартирі [ADDRESS] здійснена з порушенням вимог закону, просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 08.02.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив на позовну заяву до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 08.02.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання відповідача, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, відповідно до ч. 4 ст. 193 ЦПК України. Ухвалою суду від 08.02.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом, відповідно до ч. 2 ст. 193 ЦПК України. 21.02.2024 від Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому позивач не погоджується з вимогами позивача за зустрічним позовом, зазначають, що [PERSON] не позбавлений права звернутися до Органу реєстрації із заявою про зняття з реєстрації повнолітньої особи. Ухвалою суду від 29.02.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив на зустрічну позовну заяву до матеріалів справи, відповідно до ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 29.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 26.03.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мурашова П.А. надійшло клопотання про долучення доказів. Ухвалою суду від 26.03.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання про долучення доказів, відповідно до ст. 83 ЦПК України. У судовому засіданні 26.03.2024 представник позивача [PERSON] просив поновити строк для подачі клопотання та заявив клопотання про виклик свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 26.03.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку та відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідка. У судовому засіданні 26.03.2024 представник позивача надав пояснення, вказав, що відповідач з 2020 року почав виганяти позивача з квартири, на той час позивач була неповнолітня, щодо зустрічного поозву вказав, що він є безпідставним, оскільки була можливість вирішити питання позасудовим шляхом, просив задовольнити первісний позов, у задоволенні зустрічного поозву відмовити. У судовому засіданні 26.03.2024 позивач [PERSON] надала пояснення, повідомила, що після розлучення батьків обрала проживати разом з матір`ю, батько у 2020 році почав забирати ключі від квартири і вона знову переїхала до матері, оскільки батько перешкоджав користуватися житлом, просила задовольнити поозв, щодо зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні 26.03.2024 представник відповідача Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надала пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову, що стосуються Дарницької РДА. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, від представника надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі відповідача. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позови задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника (ст. 346 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Разом з тим, приймаючи рішення по суті спору, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що з 03.07.2004 [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду від 23.06.2020 шлюб між подружжям розірвано. Позивач після розірвання шлюбу батьків проживала з батьком за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи позивач дала пояснення, що мешкала зі своїм батьком [PERSON] Квартира [ADDRESS] є її єдиним постійним місцем проживання, іншого житла вона немає. З літа 2020 року [PERSON] почав прешкоджати їй проживати у квартирі, де вона зареєстрована, а саме виставляв її з квартири та не давав ключі, до вечора вона змушена була перебувати на вулиці, відповідач змінював замки у вхідних дверях. [PERSON] зверталася до працівників поліції, проте [PERSON] продовжує перешкоджати їй користуватися житловим приміщенням. Та після цих подій вона переїхала до матері та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом, з тим суд оцінює критично посилання позивача, що квартира [ADDRESS] є її єдиним постійним місцем проживання та іншого житла вона немає, оскільки в матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Та дана квартира у рівних долях на праві власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивачу [PERSON] . Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS] , в розумінні вимог приписів статей 77, 78 ЦПК України. Таких доказів і не здобуто під час розгляду справи. Під час розгляду справи сторони не заперечували ту обставину, що у 2020 році позивач стала проживати за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також, встановлена і під час розгляду справи № 753/5749/22 та доказуванню не потребує (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Як роз`яснено у п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Наданими суду письмовими доказами підтверджується, що квартира за адресою [ADDRESS] , у рівних долях на праві власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 173-174). Позивач не є власником вказаної квартири, разом з тим, має на праві спільної часткової власності інше житло, в яке у 2020 році переїхала та проживає, доказів перешкоджання відповідачем у користуванні квартирою [ADDRESS] матеріали справи не містять, а отже, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню з огляду на наступне. З 10.02.2005 по 25.05.2020 [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 171). Як вбачається з свідоцтва про право власності виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.11.2006, квартира [ADDRESS] у рівних долях на праві власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 176-177). Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА вбачається, що з 27.05.2020 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 136 зворот). [PERSON] зазначає, що його донька [PERSON] з 2020 року проживає з матір`ю за власним бажанням за адресою: [ADDRESS] , зазначає, що йому не відомо про зміну реєстрації місця проживання доньки, вказує, що не давав згоди щодо зміни місця реєстрації доньки. Важає, що реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] здійснена з порушенням вимог закону. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі ст. 3 вказаного Закону реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач Дарницька районна в м. Києві державної адміністрації зазначає, що реєстрація місця проживання проживання [PERSON] була проведена правомірно, на момент вчинення реєстраційної дії 27.05.2020 діяла Постанова Кабвнету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєтрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». На виконання вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання, яким визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: - право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); - право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах); - проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби); 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання). Відповідно до п. 11 Постанови № 207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: - особа не подала необхідних документів або інформації; - у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані докумети є недійсними; - звернулася особа, яка не досягла 14 років. З урахуванням викладеного суд приходить висновку, що Відділ реєстрації місця проживання Дарницької районної в місці Києві державної адміністрації відповідно до чинного законодавства України, а саме до постанови КМУ від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», 27.05.2020 здійснив реєстрацію місця проживання [PERSON] відповідно до поданої нею заяви. Під час розгляду справи в суді позивачем за зустрычним позовом надано докази того, що на підставі його заяви поданої до Органу реєстрації Відділу з питань місця проживання Дарницької РДА [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 202-203, 204). За встановлених обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію місця проживання, слід відмовити повністю. Крім того, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. [PERSON] визнано факт, що з 2020 року вона проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, станом на 11.03.2024 [PERSON] не значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 204). Враховуючи вищевикладене суд вважає, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та відмову у задоволенні зустрічого позову.

Outcome: dismissed