Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, у якому просить визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати з відповідача не стягувати. Позов обґрунтовано тим, що сторони 10.06.2017 зареєстрували шлюбі, який було розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12.12.2023. У період перебування у шлюбі 30.04.2020 сторонами була придбана за договором купівлі-продажу двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Після розлучення позивач з колишнім чоловіком не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, відповідач створює перешкоди в доступі до спільного майна. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 15.02.2024 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасники провадження в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подала до суду заяву, у якій просить суд розглянути справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що сторони з 10.06.2017 перебували у шлюбі. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12.12.2023 (справа № 274/7430/23) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 10.06.2017 Виконавчим комітетом Малоп`ятигірської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, актовий запис № 2 - розірвано. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.04.2020 за № 207947983, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 1526, виданий 30.04.2020, приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Богатирчуком А.М, Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.04.2020 [PERSON] , в особі представника [PERSON] , передав у власність (продав), а громадянин [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що квартира розташована за адресою: [ADDRESS] набута під час перебування сторін у шлюбі, тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому відповідач проти вимог позову не заперечує. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У зв`язку з наведеним, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позову знайшло своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та відповідачем визнано позовні вимоги, суд вважає позов обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує, що позивач просить судові витрати з відповідача не стягувати. Відтак, суд не вирішує питання про їх стягнення з відповідача.

Outcome: approved