Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

20 вересня 2023 року позивач [PERSON] , через свого представника, звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] із вимогою про стягнення боргу за договором позики (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 02 жовтня 2020 року між позивачем та відповідачкою укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів в сумі 140000 гривень, зі сплатою грошових коштів за користування позикою у розмірі 7000 гривень, строком до 14 години 02 квітня 2021 року. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачці грошові кошти у розмірі 140000 гривень, натомість відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала в повному обсязі, через що він змушений звернутися за захистом своїх прав до суду з даним позовом. Тому прохає суд, стягнути з відповідачки суми заборгованості за договором позики у сумі 147000 гривень разом, 3 % річних у сумі 680 гривень 66 копійок та інфляційні витрати у розмірі 57550 гривень 41 копійок, разом із витратами на правову допомогу у розмірі 15000 гривень. 13 листопада 2023 року вказана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 26). Ухвалою суду від 18 грудня 2023 року справу прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 30 хвилин 13 лютого 2024 року (а. с. 32), копія якої надіслана учасникам справи 18 грудня 2023 року за вихідним № 902/24-вих/204/1040/24 (а. с. 33). Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 30 хвилин 18 травня 2021 року (а. с. 29). Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі (а. с. 45). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 44), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що у 02 жовтня 2020 року сторони уклали договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Котенок Т.В. за реєстровим № 408 (а. с. 46). За умовами вказаного договору позики, позивач надав у позику відповідачці 140000 гривень, зі сплатою грошових коштів за користування позикою у сумі 7000 гривень строком по 14 годину 02 квітня 2021 року. Відповідно до вимог п. 2 цього договору, сторони погодили, що факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання всієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Як вбачається з п. 19 договору позики він підписаний обома його сторонами, що свідчить про отримання відповідачкою всієї суми позики. 04 вересня 2023 року позивачем на адресу позивачки направлено лист-претензію щодо виконання взятих на себе зобов`язань (а. с. 12-13, 14), який відповідачкою залишено без уваги. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст.\~13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст.\~77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст.\~81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207\~ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509\~ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст.\~629\~ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Приписами ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. Згідно вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 707/2606/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 вказав не те, що наявність боргової розписки у позивача, свідчить про невиконання зобов`язань за договором позики відповідачем. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачці обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується договором позики, натомість відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання та не повернула суму позики в обумовленому у договорі розмірі та строк. Таким чином судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутої позики становить 147000 гривень. Позивач зазначив, що відповідачка ухиляється від повернення грошових коштів. У зв`язку з невиконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права та у вересні 2023 року звернувся до суду з даним позовом. Приписами ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 612\~ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Позивач уклав із відповідачко договір позики. Позичальниця умови договору належним чином не виконує. Внаслідок цього право позивача на повернення її власності грошових коштів, у встановлені у договорі строки, порушено, а тому підлягає захисту. Позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , реалізував це право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 147000 гривень є законними та обґрунтованими, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з цим, суд зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Отже, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання. Нормами ч. ч. 2-3 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. З огляду на викладене, з урахуванням того, що [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за договором позики від 02 жовтня 2020 року та не повернула позивачу отримані за ним грошові кошти, суд доходить висновку, що позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто в межах заявлених позовних вимог з 04 квітня 2021 року по 04 вересня 2023 року. Згідно з розрахунком позивача, який перевірений судом та не спростований відповідачкою, є вірним та з яким погоджується суд, позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2021 року по 04 вересня 2023 року, що передували зверненню до суду, зокрема: 680 гривень 66 копійок 3 % річних та 57550 гривень 41 копійка інфляційне збільшення суми боргу, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ст.\~59 Конституції\~України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 вказав на те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі на підставі договору № 04/09-3 про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року (а. с. 16-17), ордеру на надання правової допомоги серії АЕ № 1226732 (а. с. 18) та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4062 від 19 грудня 2018 року (а. с. 19) надавав адвокат Слободянюк Руслан Олександрович. Однак документів на підтвердження витрат на правничу допомогу та обсягу наданих послуг й виконаних адвокатом робіт на суму 15000 гривень позивачем суду не надано. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачем не надано жодних документів на підтвердження обсягу наданих послуг адвокатом, суд доходить висновку, що факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 15000 гривень документально не підтверджений, через що підстави для їх задоволення відсутні. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, зважаючи на те, що згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи те, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі на суму 205231 гривня 07 копійок, то з відповідачки на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2052 гривні 31 копійка, виходячи із розрахунку 205231,07/100. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved