Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів в порядку регресу. Посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01.02.2001 року по 23.04.2018 року. Шлюб з відповідачем розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.04.2018 року. Вказує, що 24.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] , стала власником квартири [ADDRESS] . Дана квартира є спільною частковою власністю відповідно до постанови Верховного Суду України від 12.02.2020 р. у справі №725/1776/18 та визнано: за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 26,50 кв.м.; за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 26,50 кв.м. Верховний Суд виходив з того, що квартира була придбана в період шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках між подружжям. Однак, позивач зауважує, що гроші в сумі 25\~000,00 дол. США на придбання квартири і проведення в ній ремонту надавались їй 23.03.2005 року, як безпроцентна позика, її батьком [PERSON] з умовою подальшого її повернення. 08.03.2020 року позивачем повернуто в повному обсязі [PERSON] гроші в сумі 25 000 дол. США, отримані, як безпроцентна позика на придбання і ремонт квартири. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] є такою ж зобов`язаною особою, як і вона у відносинах з повернення коштів згідно позики від 23.03.2005 року, оскільки об`єктивно договір позики коштів укладено в інтересах сім`ї, а також кошти отримані за цим договором було використано в інтересах сім`ї. Позивач стверджує, що у неї є всі законні підстави на зворотню вимогу (регрес) до відповідача [PERSON] в частині стягнення за рішенням суду 1/2 суми повернутих коштів, в сумі12 500,00 дол. США. У зв`язку з вище викладеним, позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частину повернутих нею 08.03.2020 року коштів, згідно позики від 23.03.2005 року, в сумі 12\~500,00дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 457 107,50 грн.; Стягнути з відповідача на її користь, судові витрати: судовий збір 4 571,07 грн. та витрати на надання правової допомоги. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій повністю заперечувала щодо задоволення позову. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому просив позов задовольнити в повному обсязі. Від позивача та представник позивача до суду надійшли заяви, в даній заяві просять суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з відповідачем [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01.02.2001 року по 23.04.2018 року. Шлюб з відповідачем розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23.04.2018 року /а.с.22-24/. 24.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] , стала власником квартири [ADDRESS] /а.с.25-27/. Дана квартира є спільною частковою власністю відповідно до постанови Верховного Суду України від 12.02.2020 р. у справі №725/1776/18 та визнано: за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 26,50 кв.м.; за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] загальною площею 34,60 кв.м, житловою площею 26,50 кв.м. Верховний Суд виходив з того, що квартира була придбана в період шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках між подружжям /а.с.28-63/. Відповідно до відомостей, викладених у договорі купівлі-продажу від 24.02.2005 року, вартість квартири становила 8062 грн., а продавцем квартири був громадянин [PERSON] /а.с.25-27/. 24.03.2005 року вказана квартира реально була придбана у громадянина [PERSON] за 17000 доларів США, що на день укладання договору складало суму у валюті України 88740,00 грн. /а.с.64/. Дана обставина достовірно відома відповідачу [PERSON] . Підтвердженням того факту, що громадянин [PERSON] , як продавець, отримав кошти в сумі 88740,00 грн. за продаж квартири по [ADDRESS] є його розписка від 24.03.2005року /а.с.73/. Даний факт (вартість квартири 17000 дол. США) також встановлений судами першої та апеляційної інстанцій у справі №725/1776/18 /а.с.28-55/. По договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2005 року покупцем є позивач по даній справі [PERSON] Гроші в сумі 25\~000,00 дол. США на придбання квартири і проведення в ній ремонту надавались позивачу 23.03.2005 року, як безпроцентна позика, її батьком [PERSON] з умовою подальшого її повернення /а.с.69/. За приписами\~ст. 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей\~525,\~526 ЦК України\~зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до частин 1 та 3\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. 08.03.2020 року позивачем повернуто в повному обсязі [PERSON] гроші в сумі 25 000 дол. США, отримані, як безпроцентна позика на придбання і ремонт квартири /а.с.70/. [PERSON] , мама відповідача, колишня свекруха позивачки та [PERSON] , батько відповідача, та колишній свекор позивачки, надали пояснення. Зазначаючи та підтверджуючи факт позички грошових коштів [PERSON] /позивачкою, у свого батька [PERSON] , в сумі 25\~000,00 дол. США на придбання квартири і проведення в ній ремонту надавались позивачу 23.03.2005 року, як безпроцентна позика, шляхом підписання сторонами розписки. Також зазначили, що позивачкою були повернуті кошти її батьку в повному обсязі у березні 2020 року /а.с.55-66/. Позивач та представник позивача наполягає на тому, що враховуючи той факт, що на даний час квартира за адресою: [ADDRESS] виділена у власність позивачу [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, тому вважають, що кошти, отримані позивачем як безпроцентна позика, 23.03.2005 року на її придбання та подальший ремонт, також підлягають поділу у рівних частках, оскільки вони були витрачені в інтересах сім`ї. Тлумачення ч.4 ст.202, ч.2 ст. 626, ст.1046\~ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Тлумачення частини четвертої\~статті 65 СК України\~свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Судом встановлено, що кошти, що отримані позивачем 23.03.2005 року, в якості безпроцентної позики у її батька [PERSON] , були витрачені на купівлю та подальший ремонт квартири, яка даний час є позивача з відповідачем спільною частковою власністю у рівних частинах. Також суд звертає увагу, що своєю заявою від 24.03.2005, адресованою приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Козловій Н.В., відповідач [PERSON] зазначив, що дає згоду на той час своїй дружині, [PERSON] , на купівлю квартири [ADDRESS] , за ціну та на умовах за її розсудом /а.с.73-74/. Тобто відповідач, фактично дав згоду на отримання позивачем у борг коштів для купівлі квартири, тобто майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідач [PERSON] був присутній при укладанні договору купівлі-продажу квартири та при здійсненні розрахунку за квартиру коштами, які надав позивачу її батько у позику. Відповідач [PERSON] є такою ж зобов`язаною особою, як і [PERSON] , у відносинах з повернення коштів згідно позики від 23.03.2005 року, оскільки об`єктивно договір позики коштів укладено в інтересах сім`ї, а також кошти отримані за цим договором було використано в інтересах сім`ї. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у цивільній справі №619/761/18 у своїй постанові від 05.11.2020 р. виклав наступну позицію: Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовного цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. ВС зазначив, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.11.2020 року по цивільній справі №619/761/18 та той факт, що наразі квартира поділена між позивачем та відповідачем [PERSON] у рівних частках, відповідач [PERSON] стає зобов`язальною стороною на рівні із позивачем згідно позики коштів від 23.03.2005 р., оскільки кошти, що отримані позивачему борг у [PERSON] були використані в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що\~подружжя\~має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої\~статті 544 ЦК України\~має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Суд, враховуючи той факт, що грошові кошти в сумі 25000 дол. США [PERSON] , отримала 23.03.2005року, як безпроцентну позику для купівлі і ремонту квартири за адресою: [ADDRESS] , а 08.03.2020 року дану суму коштів було нею повернуто одноосібно в повному обсязі [PERSON] , то у позивача є всі законні підстави на зворотню вимогу (регрес) до відповідача [PERSON] в частині стягнення за рішенням суду 1/2 суми повернутих коштів, в сумі12 500,00 дол. США. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на день звернення до суду з даним позовом вартість 1 долара США становила 36,5686 грн., тому еквівалент 1/2 суми повернутих коштів, в розмірі 12 500,00 дол. США, які слід стягнути з відповідача [PERSON] , складає 457 107,50 грн. /а.с.75-76/. Частиною першою ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст.84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Положеннями ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що адвокат Кравчук Дмитро Васильовича приймав участь у розгляді справи у якості представника позивача. Відповідно до вимог ст.ст.40, 42, 44 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. Повноваження представника фізичної особи посвідчуються довіреністю. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти\~ ця особа. Так, [PERSON] , приймаючи участь у розгляді справи, вчиняв від\~ імені позивача усі процесуальні дії, якими користується сторона у справі, в тому числі: подавав докази, заявляв клопотання, тобто вчиняв дії, які уповноважена здійснювати особа, яка надає правову допомогу. Дослідивши матеріали справи в судовому засіданні, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved