Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, за участі 3-ї особи [PERSON] про визнання незаконним та скасування Рішення Богородчанської селищної ради від 14.12.2023 року №1551-32/2023 щодо відмови [PERSON] у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) щодо земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та зобов`язання Богородчанську селищну раду на найближчому пленарному засіданні з дня набрання вказаним рішенням суду законної сили розглянути та затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) щодо земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, [INFO] померла мама позивачки [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із житлового будинку з господарськми спорудами [ADDRESS] та земельних ділянок. В встановлений законом термін позивачка звернулась до Богородчанської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та оформила право на спадкове майно, зокрема частку на житловий будинок. Так, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2015 року на праві приватної власності належить 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Інша 1/2 частка на даний будинок, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2015 року на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до архівного рішення від 29.03.2023 року №К203/04-01 з протоколу тринадцятої сесії Старунської сільської ради від 17.12.1993 року [PERSON] надається у приватну власність земельні ділянки: 0,06 га для обслуговування житлового будинку та 0,27га для ведення особистого підсобного господарства. Щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку державним нотаріусом було роз`яснено [PERSON] що, земельна ділянка не має кадастрового номера для присвоєння якого їй необхідно виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості). Позивачка скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 120 ЗК України звернулась до ТОВ «Юридично-земельний центр ІФ» із заявою щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості), на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, який належить [PERSON] та [PERSON] 07.09.2023 року позивачка звернулась до Богородчанської селищної ради із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості). Рішенням Богородчанської селищної ради від 14.12.2023 року №1551-32/2023 [PERSON] відмовлено у затвердженні поданої технічної документації у зв`язку з тим, що дане питання не відноситься до компетенції Богородчанської селищної ради, оскільки земельна ділянка відповідно до рішення сесії Старунської сільської ради від 17.12.1993 року передана у власність. Відмовивши Позивачці у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) міська рада порушила її право на отримання частки земельної ділянки у власність та вважає рішення Богородчанської селищної ради від 14.12.2023 року №1551-32/2023 не обґрунтованим, недобросовісним, незаконним та просить його скасувати. Ухвалою від 07 лютого 2024 року позовну заяву [PERSON] до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, 3-ї особи [PERSON] про визнання незаконним, скасування рішення Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 14.12.2023 року №1551-32/2023 та зобов`язання вчинити певні дії, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 23 лютого 2024 року відповідач Богородчанська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області направила на адресу суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, з наступних підстав. 07.09.2023 року позивачка звернулася із заявою до Богородчанської селищної ради в якій просила затвердити технічну документацію на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . До заяви позивачка додала технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В даній документації долучено свідоцтво про право власності на спадщину за законом НАТ 011554 від 26.12.2015р. та витяг з реєстру в Спадковому реєстрі. Богородчанською селищною радою при розгляді заяви було встановлено: земельна ділянка на яку розроблена технічна документаціє перебуває у приватній власності; технічна документація, яку х подала позивачкою, розроблена з порушенням вимог Закону України «Про землеустрій». На запит селищної ради архівний відділ №1 Івано-Франківської районної державної адміністрації направив копію рішення тринадцятої сесії Старунської сільської ради від 17.12.1993 року №9 та витяг з протоколу. Згідно архівних даних, Старунською сільською радою прийнято рішення від 17.12.1993 року №9 де вирішено: передати у приватну власність для обслуговування житлових будинків земельні наділи площею 85,34 га; передати у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства земельні наділи площею 306,44 га (список додається). Також, в рішенні зазначено: «Враховуючи, що обміри земельних ділянок проведені без достатньої точності, при видачі Державного акта в межах погоджених границь можливі незначні зміни». Відповідно до витягу з протоколу тринадцятої сесії Старунської сільської ради від 17 грудня 1993 року, який є додатком до вищезазначеного рішення, в списку громадян сіл Старуня і Ластівці на приватизацію земельних ділянок під номером 211 числиться [PERSON] . У даному списку зазначено площі земельних ділянок, які передаються їй у приватну власність. Відповідно [PERSON] надано у приватну власність: для обслуговування житлового будинку - 0,06 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,27 га. Із вищезазначеного рішення вбачається, що [PERSON] набула у приватну власність земельні ділянки, які на даний час є об`єктом розгляду справи. Тобто, дані земельні ділянки не перебувають у комунальній власності територіальної громади. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] успадкувала від [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Отже позивачка є спадкоємцем 1/2 частки всього майна [PERSON] , у тому числі земельних ділянок, які належали [PERSON] при житті. Виходячи із вищенаведеного та відповідно до п.п.5 ч.5 ст. 186 ЗК України, не підлягає затвердженню органом місцевого самоврядування технічна документація на земельну ділянку, яка перебуває у приватній власності. У даному випадку до повноважень органу місцевого самоврядування входить погодження меж земельної ділянки, яке не виноситься на розгляд сесії територіальної громади. Вважає, рішення Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 14.12.2023 року №1551-32/2023 прийняте відповідно до чинного законодавства та не підлягає скасванню. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представники відповідача Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області в судовому засіданні позов не визнали просили відмовити у його задоволенні, відповідно до обґрунтувань зазначених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що рішення Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 14.12.2023 року №1551-32/2023 є законним, обґрунтованим та прийнятим в межах повноважень Богородчанської селищної ради. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Правом на надання письмових пояснень не скористалася. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Старунською сільською радою прийнято рішення від 17.12.1993 року №9 де вирішено: передати у приватну власність для обслуговування житлових будинків земельні наділи площею 85,34 га; передати у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства земельні наділи площею 306,44 га. Крім того, в рішенні зазначено: «Враховуючи, що обміри земельних ділянок проведені без достатньої точності, при видачі Державного акта в межах погоджених границь можливі незначні зміни». Відповідно до витягу з протоколу тринадцятої сесії Старунської сільської ради від 17 грудня 1993 року, який є додатком до вищезазначеного рішення, в списку громадян сіл Старуня і Ластівці на приватизацію земельних ділянок під номером 211 числиться [PERSON] . У даному списку зазначено площі земельних ділянок, які передаються їй у приватну власність. Відповідно [PERSON] надано у приватну власність: для обслуговування житлового будинку - 0,06 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,27 га. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із житлового будинку з господарськми спорудами [ADDRESS] та земельних ділянок. [PERSON] ,\~прийняла спадщину,\~і являєтьсявласником 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Співвласником 1/2 частки вказаного будинку є рідна сестра позивачки - [PERSON] . 07.09.2023 року позивачка звернулась до Богородчанської селищної ради із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості). Рішенням Богородчанської селищної ради від 14.12.2023 року №1551-32/2023 [PERSON] відмовлено у затвердженні поданої технічної документації у зв`язку з тим, що дане питання не відноситься до компетенції Богородчанської селищної ради, оскільки земельна ділянка відповідно до рішення сесії Старунської сільської ради від 17.12.1993 року передана у власність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Підставами для визнання недійсним акта суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У ч. 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (ч. 2 ст. 158 ЗК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо регулювання земельних відносин. Отже, згідно із ч. 1 ст. 26 цього ж Закону рада в межах своїх повноважень приймає акти у формі рішень. Матеріалами справи доведено, що [PERSON] \~та [PERSON] є фактичними власниками земельної ділянки, яка перейшла у їх власність після смерті [PERSON] , якій рішенням від 29.03.2023 року №К203/04-01 з протоколу тринадцятої сесії Старунської сільської ради від 17.12.1993 року надається у приватну власність земельні ділянки: 0,06 га для обслуговування житлового будинку та 0,27га для ведення особистого підсобного господарства. Частиною 1 п.2 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. Статтею 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 186 Земельного кодексу України визначено порядок погодження і затвердження документації із землеустрою. Зокрема ч. 5 п.п.5 даної статті передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується: - у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - рішенням таких органів; - в інших випадках - власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні, - землекористувачем. Згідно зі ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Богородчанської селищної ради від 14.12.2023 року №1551-32/2023 [PERSON] відмовлено у затвердженні поданої технічної документації у зв`язку з тим, відповідно до ст. 186 ЗК України, дане питання не відноситься до компетенції Богородчанської селищної ради, оскільки земельна ділянка відповідно до рішення сесії Старунської сільської ради від 17.12.1993 року передана у власність. Таким чином, Богородчанська селищна рада Івано-Франківської області діяла в межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлено справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Крім того, у постанові від 17 жовтня 2018 року під час розгляду справи № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року під час розгляду справи № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20) не вбачала підстав для відступу від цього висновку. При цьому, скасування рішення селищної ради про відмову [PERSON] у затвердженні поданої технічної документації не є ефективним захистом прав позивача. Посилання позивача на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі №545/808/17, яка стосується правовідносин по передачі земельної ділянки у власність та не стосується даних правовідносин, оскільки позивач вже набуває право власності в порядку спадкування на земельну ділянку виділену її покійній матері. В судовому засіданні всі учасники (позивач, третя особа та представники відповідача) визнали факт невідповідності встановленої ТОВ «Юридично-земельний центр ІФ» площі земельної ділянки 0,06 га. відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) за [ADDRESS] . Саме внаслідок розгляду цієї технічної документації відповідачем було прийнято оскаржуване рішення. Учасники в судовому засіданні визнали фактичну наявність меншої площі земельної ділянки 0,051 га., всупереч технічній документації виготовленій в 2023 році ТОВ «Юридично-земельний центр ІФ». Однак, слід зазначити, що таку фактичну невідповідність документально не підтверджено. З пояснень учасників вбачається спір про площу та межу земельних ділянок з суміжним землевласником. Власником сусідньої земельної ділянки межі не погоджено. При виготовленні технічної документації ТОВ «Юридично-земельний центр ІФ» не встановлено та не враховано правовий статус, площу та фактичні межі на місцевості суміжних земельних ділянок, не з`ясовано наявність відповідних правовстановлюючих документів. Таким чином, відсутні підстави вважати, що права позивача порушені селищною радою, оскільки, звертаючись до суду з даним позовом, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних доказів того, що під час винесення спірного рішення, селищною радою були порушені його права. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed