Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

24.01.2024 [PERSON] в особі представника - адвоката Голіщева Ю.В. звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради про стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. Позивач з 11.06.2019 перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Готель «Україна» Запорізької обласної ради. 15.08.2023 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак станом на час подання позову розрахунок виплат всіх сум, що належать працівнику при звільнені не здійснено. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16.06.2022 в справі № 331/932/22 стягнуто з відповідача КП «Готель Україна» ЗОР на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 66563,34 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4682,47 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 06.11.2023 в справі № 331/932/22 боржника КП «Готель Україна» ЗОР замінено на його правонаступника КП «Універс» ЗОР. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 19.12.2023 в справі № 331/5729/23 стягнуто з КП «Готель Україна» ЗОР на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 49802,91 грн. за період з 22.01.2022 по 15.08.2023 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10846,00 грн. за період з 16.08.2023 по 19.12.2023. 28.12.2023 позивач поштою звернувся до відповідачів із вимогою про розрахунок належній йому виплат, який отримано відповідачами 04.01.2024, однак розрахунок станом на день звернення із даною позовною заявою до суду з позивачем не проведено, відповідей чи повідомлень від відповідачів не надходило. В порушення приписів ч. 1 ст. 44 КЗпП України позивачеві при звільнені не виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. Крім того, КП «Готель «Україна» ЗОР жодного разу не здійснювалася індексація заробітної плати позивача за період його роботи на підприємстві з 01.02.2020 по день звільнення 15.08.2022. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму вихідної допомоги у розмірі 2649,93 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 20.12.2023 по день ухвалення рішення в справі; суму індексації заробітної плати за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року в розмірі 9376,50 грн.; моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та понесені позивачем судові витрати. Ухвалою судді від 29.01.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення вказаних в ухвалі судді недоліків позовної заяви. 01.02.2024 представником позивача усунені недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 07.02.2024 відкрито провадження в справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом в судове засідання сторін, встановлено учасникам справи строки на подання заяв по суті справи, призначено судове засідання. 04.03.2024 представником відповідача КП «Універс» ЗОР [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суду відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення вихідної допомоги, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди, а позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені підлягають частковому задоволенню за період з 20.12.2023 по 15.02.2024. В обґрунтування заперечень представник КП «Універс» ЗОР зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом про стягнення вихідної допомоги. Відповідно до мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2023 у справі № 331/5759/23 підставою позову у вказаній справі було порушення вимог\~ст. 116 КЗпП України\~відносно необхідності виплати всіх сум, які належать працівникові при звільненні. Таким чином позивач скористався правом звернення до суду за захистом порушених прав на підставі положень\~ст. 117 КЗпП України, однак свідомо не заявив вимог щодо стягнення всіх сум, що належали йому при звільненні, зокрема вихідної допомоги. При цьому суд у вказаному рішенні вказує на тримісячний строку звернення до суду за стягненням таких сум та зазначає початкову дату його відліку\~30.06.2023 (з урахуванням продовження строків на період дії карантину). Таким чином, враховуючи приписи\~ст. 233 КЗпП України, кінцевим строком пред`явлення позову з вимогою про стягнення вихідної допомоги є 30.09.2023. Пропри вказане з позовом [PERSON] звернувся 23.01.2024, тобто з пропуском передбаченого законом строку. Заявлена сума індексації заробітної плати нарахована за період з лютого 2021 року по грудень 2022 року, а отже вимога щодо її стягнення подана з пропуском передбаченого законом строку. Позивач був звільнений із займаної посади 15.08.2023, таким чином максимальним періодом нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є період з 16.08.2023 по 15.02.2024, а враховуючи рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2023 у справі № 331/5729/23 - з 20.12.2023 по 15.02.2024. Вимоги про стягнення моральної шкоди представник відповідача вважає такими, що не підлягають задоволенню з огляду на відсутність доказів на підтвердження її завдання. Відповідач КП «Готель «Україна» ЗОР відзив на позовну заяву не подав. 05.03.2024 представник позивача подав відповідь на відзив КП «Універс» ЗОР, в якому відхилив заперечення зазначеного відповідача щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. На переконання представника позивача, тримісячний строк позивачем не пропущено, а його перебіг\~навіть ще не розпочався, оскільки позивач не одержав від відповідача письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнені. Твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду із вимогою про стягнення суми індексації заробітної плати є неспроможними, оскільки в даному випадку слід застосовувати редакцію ч. 2 ст. 233 КЗпП України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин. Представником позивача також відхиленні заперечення відповідача щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позовні вимоги [PERSON] в зазначеній частині достатньо обґрунтовані. В судове засідання позивач, його представник, представники відповідачів не з`явилися. Представник позивача 29.03.2024 звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача КП «Універс» ЗОР у відзиві на позовну заяву просив суд справу розглядати за відсутності представника зазначеного відповідача. КП «Готель «Україна» причини неявки представника в судове засідання не повідомило. З огляду на викладене, суд вирішив справу розглядати за відсутності сторін та їх представників та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач працював у КП «Готель «Україна» ЗОР з 11.06.2019 по 15.08.2023. Наказом № 11-к від 15.08.2023 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 32). Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 16.06.2022 в справі № 331/932/22 стягнуто з відповідача КП «Готель Україна» ЗОР на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 66563,34 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4682,47 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09.11.2023 в справі № 331/932/22 замінено боржника КП «Готель Україна» ЗОР на його правонаступника - КП «Універс» ЗОР. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 19.12.2023 в справі № 331/5729/23 стягнуто з КП «Готель Україна» ЗОР на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 49802,91 грн. за період з 22.01.2022 по 15.08.2023 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10846,00 грн. за період з 16.08.2023 по 19.12.2023. 28.12.2023 позивач поштою звернувся до відповідачів із вимогою провести розрахунок та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 32 зворот 34). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Розмір середнього місячного заробітку позивача (2649,93 грн.) встановлений рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2023 у справі № 331/5729/23 (а.с. 27 21), не оспорюється відповідачами і не потребує доказування в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України. За частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У статті\~116\~КЗпП України\~вказано,\~що при\~звільненні працівника\~виплата всіх\~сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Доказів виплати вихідної допомоги позивачу відповідачами суду не надано. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, \~працівник має\~право звернутися\~до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Позивач заперечує факт вручення йому письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Доказів вручення зазначеного повідомлення позивачеві відповідачами суду не надано. З огляду на викладене, доводи представника КП «Універс» ЗОР про пропуск позивачем строку на звернення до суду з вимогою про стягнення вихідної допомоги судом відхиляються, а зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17. Позивач звільнений з роботи 15.08.2023. Доводи позивача про те, що після звільнення йому не виплачені всіх сум, що належать йому від підприємства, зокрема вихідну допомогу, відповідачами не спростовані. Більше того, КП «Універс» ЗОР у відзиві на позов фактично визнало вищезазначену обставину. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 19.12.2023 в справі № 331/5729/23 (а.с. 27 - 31) стягнуто з КП «Готель Україна» ЗОР на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 49802,91 грн. за період з 22.01.2022 по 15.08.2023 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10846,00 грн. за період з 16.08.2023 по 19.12.2023. Також зазначеним рішенням встановлений розмір середньоденної заробітної плати позивача (123,35 грн.). Зазначене рішення набрало законної сили. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в даній справі підлягають задоволенню в межах шестимісячного періоду, встановленого ч. 1 ст. 117 КЗпП України, тобто, стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.12.2023 по 15.02.2024 в розмірі 5057,35 грн. (41 робочій день х на середньоденну заробітну плату в розмірі 123,35 грн.). Вимога [PERSON] про стягнення суми індексації заробітної плати також підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України. За приписами статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).\~Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок). Порядком передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (частина друга пункту 1-1). При цьому індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Відповідно до частини п`ятої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 4 Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Тобто для проведення індексації доходів населення необхідна наявність одночасно таких обставин: величина індексу споживчих цін має перевищити поріг індексації в розмірі 103 відсотка; індексації підлягає лише прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб. Позивач, посилаючись на те, що індексація його заробітної плати відповідачами не здійснювалася з лютого 2020 року, просить суд стягнути з відповідачів індексацію заробітної плати за період з лютого 2020 року по грудень 2022 року в розмірі 9376,50 грн. Доводи позивача щодо нездійснення індексації його заробітної плати за вищезазначений період відповідачами не заперечується. Правильність здійсненого представником позивача розрахунку суми індексації заробітної плати (а.с. 35) відповідачами не оспорюється. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 13.05.1997 № 1-зп, від 05.04.2001 № 3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 № 651). З огляду на викладене, на вимоги позивача про стягнення сумі індексації заробітної плати за період з лютого 2020 року по червень 2022 року в розмірі 4134,26 грн. положення ст. 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX не розповсюджуються. Натомість, з урахуванням змін, внесених до ст. 233 КЗпП України, приписів глави XIX КЗпП України, строк звернення до суду з вимогою про стягнення індексації заробітної плати за період з липня по грудень 2022 року сплив 30.09.2023. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 27 ЦК України). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Судом встановлено, що невиплатою заробітної плати та інших виплат у строки, передбачені законом, позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, викликаних порушенням права оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе засобами до існування. За таких обставин, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню на суму 2500,00 грн. Отже, на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога в розмірі 2649,93 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 5057,35 грн., сума індексації заробітної плати за період з лютого 2020 року по червень 2022 року в розмірі 4134,26 грн., моральна шкода в розмірі 2500,00 грн. Вирішуючи питання щодо солідарного стягнення з відповідачів вищезазначених сум, суд виходить з наступного. 15.02.2022 Запорізькою обласною радою прийнято рішення № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради», пунктом 2 якого КП «Універс» Запорізької обласної ради визначено правонаступником всіх прав і обов`язків КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради. Розпорядженням голови Запорізької обласної ради від 23.02.2022 № 8-св «Про забезпечення виконання рішення обласної ради від 15.02.2022 № 10 «Про припинення комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради» була створена комісія з припинення обов`язків КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради та призначено голову комісії з припинення. Згідно з частинами 1 і 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до частин 2, 3 ст. 107 цього Кодексу після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Верховний Суд в постанові від 14.09.2020 у справі № 296/443/16-ц дійшов висновку, що у ст.ст. 104 і 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесенням запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. Датою виникнення універсального правонаступництва юридичної особи відносно особи, яка припиняється шляхом приєднання, слід вважати дату видання наказу про таке приєднання. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача вищезазначених сум відсутні, а належним відповідачем в справі є КП «Універс» ЗОР як правонаступник КП «Готель «Україна» ЗОР. Отже, позовні вимоги [PERSON] до КП «Готель «Україна» ЗОР задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем за звернення до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн. Також позивач просить стягнути на його користь витрати, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 5000,00 грн. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) викладено висновок, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони, або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. З клопотаннями про зменшення розміру витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката відповідачі до суду не зверталися. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача в справі і факт надання останнім правової допомоги позивачеві підтверджується наданими представником позивача фотокопіями договору про надання правової допомоги від 28.01.2022 (а.с. 104 106), додатковою угодою до нього від 24.01.2024 (а.с. 107), договором про спільну діяльність від 28.01.2022, укладеному між АБ «Станіслава Гришина» та адвокатом Голіщевим В.Ю. (а.с. 109 111). Згідно акту наданих послуг від 13.03.2024 за договором про надання правової допомоги від 28.01.2022 узгоджена сторонами винагорода АБ «Станіслава Гришина» склала 5000,00 грн. (а.с. 108). На переконання суду, судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката, заявлені позивачем до відшкодування, пов`язані з розглядом справа, їх розмір є обґрунтованим та розумним з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Докази понесенні інших судових витрат сторони суду не надали, із заявами про намір подати такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до суду не зверталися. З огляду на те, що даний спір виник внаслідок неправильних дій КП «Універс» ЗОР, суд вважає за необхідне покласти на зазначеного відповідача судові витрати, понесені позивачем, повністю (ч. 9 ст. 141 ЦПК України).

Outcome: partial