Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

31 січня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідачі є фактичними споживачами послуг водопостачання та водовідведення, які надаються позивачем за адресою [ADDRESS] , в зв`язку із чим було відкрито відповідний особовий рахунок на одного з відповідачів. Станом на жовтень 2023 року відповідачі мають заборгованість перед позивачем за надані останнім житлово-комунальні послуги на загальну суму 81537,35 гривень, яку позивач просить суд стягнути з відповідачів, а також нараховані на цю суму інфляційними втрати в розмірі 13019,47 гривень та 3% річних в розмірі 1681,86 гривень, а всього 96238,68 гривень. Також позивач просив суд покласти на відповідачів судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито за нею провадження у цивільній справі, яку визначено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідачів до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачем за адресою [ADDRESS] надаються житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення. Для цього на одного зі споживачів таких послуг, яким є відповідач [PERSON] , оформлено особовий рахунок № [NUMBER] , за яким обліковується заборгованість з оплати вищевказаних комунальних послуг за період з грудня 2001 року по жовтень 2023 року в загальному розмірі 81537,35 гривень. Крім того, позивачем нараховано на суму заборгованості на підставі ст.625 ч.2 ЦК України також інфляційні втрати в розмірі 13019,47 гривень та 3% річних в розмірі 1681,86 гривень. Дані обставини підтверджуються довідкою по особовому рахунку, розрахунком заборгованості. Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 листопада 2023 року, а також відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманих на запити суду, відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] , а саме відповідач [PERSON] з13 березня 1989 року, відповідач [PERSON] з 15 серпня 2006 року, відповідач [PERSON] з 21 травня 1996 року, відповідач [PERSON] з 20 січня 2004 року. При цьому відповідачів слід вважати споживачами житлово-комунальних послуг, які надають позивачем за адресою вказаної квартири, з дати реєстрації їх місця проживання у ній, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що будь-хто із відповідачів набув право власності на зазначену квартиру або фактично споживав житлово-комунальні послуги, що надавались позивачем за адресою цієї квартири, до дати реєстрації свого місця проживання у цій квартирі. Що стосується відповідача [PERSON] , [INFO] , то в останньої виник обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг, наданих позивачем, лише з моменту досягнення повноліття, тобто з 26 квітня 2018 року (на наступний день після дня народження). Разом з тим, як встановлено судом та не спростовується матеріалами справи, підтверджується стороною позивача в тексті позову, між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг за вищевказаною адресою із зобов`язанням відповідачів здійснювати їх оплату. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України (в редакції 2003 року), ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року (регулює спірні правовідносини сторін до 01 травня 2019 року), Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року (регулює спірні правовідносини сторін з 01 травня 2019 року), Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила №630), Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690 (далі\~ Правила 690). Так, відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права. Положеннями ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, акти органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач житлово-комунальних послуг (далі\~ споживач) індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Нормою ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року визначено, що виконавцеми послуг з централізованого водопостачання та водовідведення є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Положеннями ст.1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» визначено, споживач питної води юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення питних фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб. Статтею 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» кінцевий споживач комунальної послуги особа, яка здійснює кінцеве споживання комунальної послуги для власних потреб та є стороною договору про надання відповідної комунальної послуги як споживач (або є співвласником багатоквартирного будинку, об`єднання співвласників або управитель якого уклали відповідний договір про надання комунальної послуги в інтересах співвласників) згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Нормою ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року визначено розподіл житлово-комунальних послуг залежно від їх функціонального призначення. Зокрема, до житлово-комунальних послуг віднесено окрім іншого комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно ст.19 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору. Нормою ст.8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначено, що рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги. Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Аналогічна норма міститься в ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. Положеннями ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» встановлений обов`язок споживачів питної води своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Також за змістом ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а також у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Аналогічна норма щодо обов`язку своєчасної оплати споживачем житлово-комунальних послуг закріплена п.30 Правил №630. Згідно ст.ст.7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналогічні положення містить п.п.24, 38 Правил №690. За змістом ст.ст.30, 34 ЦК України (в\~редакції 2003\~року) цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Положеннями ст.156 ЖК України визначено, що повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Нормами ст.ст.525, 526 ЦК України (в редакції 2003 року) зазначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно ст.625 ЦК України (в редакції 2003 року) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України (в\~редакції 2003\~року) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову, ґрунтуючи своє рішення на наступному. Так, відповідно до змісту наведених вище положень законодавства та усталеної судової практики з вирішення спорів про стягнення заборгованості за надані та не оплачені житлово-комунальні послуги підставою для виникнення у споживача житлово-комунальних послуг обов`язку зі сплати їх вартості є в першу чергу наявність між таким споживачем та постачальником послуг або іншим уповноваженим учасником цих правовідносин договору про надання відповідних послуг (ст.ст.19, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, ст.ст.12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року). Разом з тим, споживачі зобов`язані своєчасно і в повному обсязі оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Останній висновок прямо закріплено і в нормі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. При регулюванні правовідносин з надання та споживання житлово-комунальних послуг, у випадку допущення споживачами несплати або несвоєчасної оплати вартості цих послуг, застосовуються також норми ст.625 ч.2 ЦК України, а саме покладення на споживачів-боржників обов`язку зі сплати окрім основної суми боргу також нарахованих на цю суму боргу 3% річних та інфляційних втрат. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, правовими висновками Верховного Суду в постановах від 15\~березня 2018\~року по\~справі №401/710/15-ц, від 16 грудня 2020 року по справі №761/32712/17, від 12 липня 2021 року по справі №233/6532/19, від 28 липня 2021 року по справі №\~554/7740/17, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 20 вересня 2018 року по справі №751/3840/15-ц, від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження належними, допустимим, достатніми та достовірними доказами зазначені позивачем в його позові фактичні обставини спірних правовідносин сторін та заявлені позивачем в обґрунтування свого позову підстави, як то існування між сторонами зобов`язальних правовідносин з надання позивачем (виконавець комунальної послуги) та отримання і оплати відповідачами (індивідуальні споживачі) за адресою квартири, де зареєстроване місце проживання відповідачів, житлово-комунальних послуг\~ послуг з водопостачання та водовідведення, виконання позивачем свого обов`язку з надання вказаних послуг, а також невиконання відповідачами належним чином свого обов`язку з оплати таких послуг, що призвело до виникнення у відповідачів перед позивачем заборгованості в розмірі, приведеному позивачем в позові та підтвердженому під час розгляду справи. З викладених підстав суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими, однак такими, що підлягають задоволенню лише частково шляхом солідарного стягнення лише суми основного боргу за період з 01 січня 2004 року (набрання ЦК України в редакції 2003 року законної сили) в загальному розмірі 80958,56 гривень та наступним чином: солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] за період з січня 2004 року по грудень 2007 року в розмірі 1540,47 гривень, солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за період з січня 2007 року по квітень 2018 року в розмірі 28968,59 гривень, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за період з травня 2018 року по жовтень 2023 року в розмірі 50449,5 гривень. Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим. Так,\~заборгованість відповідачів\~нарахована позивачем\~за період\~з грудня\~2001\~року по\~жовтень 2023\~року,\~тобто враховуючи\~період з\~01\~грудня 2001\~року по\~01\~січня 2004\~року,\~коли діяв\~ЦК Української\~РСР (в\~редакції 1963\~року),\~нормами ст.ст.71,\~75,\~80\~якого визначено,\~що загальний\~строк для\~захисту права\~за позовом\~особи,\~право якої\~порушено (позовна\~давність),\~встановлюється в\~три роки.\~Позовна давність\~застосовується судом,\~арбітражем або\~третейським судом\~незалежно від\~заяви сторін.\~Закінчення строку\~позовної давності\~до пред`явлення\~позову є\~підставою для\~відмови в\~позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. При цьому за змістом ст.ст.4, 5, 267, п.п.1, 4 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України (в редакції 2003 року) останній регулює лише ті відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року, а застосування строків позовної даності за цим кодифікованим нормативно-правовим актом здійснюється судом лише за заявою сторони у спорі. Таким чином, приймаючи до уваги, що за період з 01 грудня 2001 року по 01 січня 2004 року, коли діяв ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), позивачем нараховано відповідачам заборгованість в розмірі 578,79 гривень, однак не наведено належних причин поважності пропуску строків позовної давності за цією частиною позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність застосування наведених вище положень ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) та відмови позивачу у стягненні заборгованості за вказаний період на зазначену суму. Викладене обґрунтовує загальний розмір суми боргу 80958,56 гривень, який підлягає стягненню. Вирішуючи питання можливості стягнення всієї означено суми боргу солідарно зі всіх відповідачів, суд керувався наступним. Судом встановлено в ході розгляду справи, що четвертий співвідповідач [PERSON] досягла повноліття (повної дієздатності) лише 26 квітня 2018 року (наступний день після дня народження), а отже за змістом ст.ст.30, 34 ЦК України, ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року, ст.ст.64, 156 ЖК України до вказаної дати в неї не існувало передбаченого законом обв`язку зі сплати позивачу житлово-комунальних послуг, навість за умови їх фактичного споживання. Відтак, пред`явлена до стягнення заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в тій її частині, що була нарахована до дня досягнення [PERSON] повноліття (повної дієздатності), не може стягуватись із цього співвідповідача. Аналогічним чином суд вирішує і позовні вимоги до третього відповідача [PERSON] , [INFO] , який досяг повноліття лише [INFO] (наступний день після дня народження), а відтак нарахована до цієї дати заборгованість так само не може бути з нього стягнута. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних, оскільки останні, вочевидь, нараховані в тому числі і на суму основного боргу за період з 01 грудня 2001 року по 01 січня 2004 року, а в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості інфляційних втрат та 3% річних, який би дозволяв суду як перевірити правильність такого нарахування, так і самостійно виокремити нарахування за той період і тими сумами основного боргу, у задоволенні яких судом відмовлено. Відтак не підлягають задоволенню вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних ні повністю, ні частково з огляду на їх неналежну обґрунтованість та недоведеність. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial