Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] (далі - [PERSON] ), правонаступником якого є [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач-1), та [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач-2) звернулися до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач), яка діє також в інтересах неповнолітніх [PERSON] (далі - [PERSON] ) та [PERSON] (далі - [PERSON] ), у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просили суд: -визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивують тим, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Вказують, що відповідач є колишньою дружиною [PERSON] та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28.09.2020 шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON] . Посилається, що наразі у спірній квартирі зареєстрованими значаться [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Стверджує, що [PERSON] разом із дітьми понад шість років не проживають за місцем реєстрації, оскільки з травня 2014 року по червень 2020 року вони постійно мешкали за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що з червня 2020 року відповідач разом з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що відповідачі не проживають в даній квартирі, комунальні платежі не сплачують належним чином, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у квартирі не мають. Тому вважають, що підлягають визнанню такими, що втратили право користування спірною квартирою, оскільки у зв`язку з тривалою, понад 6 років, відсутністю за місцем реєстрації, відповідач-1 не є членом сім`ї власника, а тому просили суд позовні вимоги задовольнити. 23.12.2020 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.06.2021 відповідачем було подано заяву із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження. 14.06.2021 відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних вимог заперечувала. Свої заперечення проти позову мотивувала тим, що вона разом з [PERSON] та дітьми з 2009 року проживала спірній квартирі, а з 2014 року певну періоду часу проживали за адресою: [ADDRESS] та у спірній кватирі почергово. Вказує, що з липня 2020 року вона разом із дітьми вимушена проживати у батьків відповідача, оскільки позивачі чинять їй та дітям перешкоди для проживання у спірній квартирі. Вважає, що наразі позивачами не доведено факт не проживання відповідачів у спірній квартирі з 2014 року, а починаючи з липня 2020 року вони не проживають у спірній квартирі, оскільки їй чиняться відповідні перешкоди. 08.07.2021 відповідачем було подано до суду заяву про зупинення провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.07.2021 заяву відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було залишено без задоволення. 14.07.2021 представником позивача-2 до суду було подано відповідь на відзив. 21.07.2021 представником відповідача було подано заперечення на відповідь представника позивача-2. 04.08.2021 головуючому судді Букіній О.М. на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передано зустрічну позовну заяву до [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод користування квартирою та вселення в квартиру. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.10.2021 розгляд справи було призначено у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою суду було прийнято до сумісного розгляду з первинним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, зустрічний позов [PERSON] [PERSON] , [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, у якому остання просить суд: -зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] ; -вселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Зустрічні позовні вимоги мотивують тим, що позивачі чинять їй та дітям перешкоди для проживання у спірній квартирі, а тому просить суд позовні вимоги задовольнити. 09.11.2021 представником відповідачів за зустрічним позовом було подано відзив на зустрічну позовну заяву. 18.11.2021 позивачем за зустрічним позовом було подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2021 провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в м. Києві, про зобов`язання не чинити перешкоди та вселення було зупинено до вступу у справі правонаступника померлого [PERSON] , що помер [INFO] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.03.2023 було поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання не чинити перешкоди та вселення. Також було залучено до участі в розгляді цивільної справи правонаступника позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.06.2023 було прийнято до розгляду заяву представника позивачів за перинним позовом про зміну предмету первинного позову від 14.06.2023 якою первинну позовну заяву було доповнено позовною вимогою про визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.06.2023, яка була постановлена без виходу суду до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання від 15.06.2023, до участі у справі в якості третьої особи за первинним позовом Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.07.2023 у справі було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач-1, позивач-2 та його представник первинні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення первинних позовних вимог заперечувала. Зустрічні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, проте у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності третьої особи, оскільки його неявка не є перешкодою для проведення судового засідання. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] та [PERSON] , а саме: частина належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер: 8-750 від 05.06.2009 видане Державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценнко О.В.; частина належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії та номер: 4-561 від 03.04.2007 видане Державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р.; частина належала [PERSON] на підставі договору дарування серії та номер: 4-567 від 03.04.2007 видане Державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р.; частина належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії та номер: 4-564 від 03.04.2007 видане Державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. (а.с. 17-20 т. 1). [INFO] помер [PERSON] та належну йому частину квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 245-247 т. 2). Таким чином, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] у рівних долях по частині кожному. Станом на 28.06.2023 у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими значилися наступні особи: [PERSON] з 03.02.2009, [PERSON] з 15.06.2010, [PERSON] з 30.07.2013, [PERSON] з 18.06.2021 та [PERSON] з 18.06.2021 (а.с. 119 т. 3). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як було встановлено під час судового розгляду та не заперечувалося сторонами, станом на день звернення до суду із позовною заявою відповідачі у спірній квартирі не проживали. Позивач у позовній заяві вказує, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з 2014 року. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що вона із дітьми не проживає у спірній квартирі з липня 2020 року, оскільки їм чиняться відповідні перешкоди, так як змінені замки до квартири та там проживають інші особи. Під час судового розгляду було встановлено, що відповідачі дійсно не проживають у спірній квартирі понад встановлений строк, який визначений ч. 2 ст. 405 ЦК України. Проте, непроживання відповідачів у спірній квартирі пов"язано з наявністю поважних причин, що узгоджується з дослідженими у суді матеріалами справи та вимогами чинного законодавства. Так, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Суд звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності та права користування. Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Суд наголошує, що у спірних правовідносинах при вирішенні питання позбавлення особи права користування житлом таке право має бути оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції із встановленням відповідності переслідуваній легітимній меті та з дотриманням балансу захисту інтересів як власника майна, так і колишнього члена її сім`ї (колишньої дружини) та нинішніх членів сім`ї (дітей власника). І з матеріалів справи вбачається, що у серпні 2020 року позивач зверталася до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві, ЖЕД № 904 та Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації з заявами про те, що їй та дітям чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою. Окрім цього, під час судового розгляду позивачі фактично заперечували право проживання відповідачів у спірній квартирі. Наведене свідчить про те, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, а тому останні не проживають у ній з поважних причин. Та обставина, що відповідачі не втратили інтересу до спірної квартири підтверджується також наявними у справі квитанціями про сплату комунальних платежів. Суд також відхиляє доводи позивачів про те, що відповідач лише у серпні 2020 року звернулася до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про наявність перешкод у користуванні спірною квартирою та таке звернення було мотивоване створенням штучних перешкод у користуванні квартирою, виходячи з наступного. По-перше, звернення відповідача щодо наявності перешкод відбулося за 4,5 місяці до моменту звернення позивачів до суду із позовом про визнання втратившим право користування. По-друге, факт звернення відповідача до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві лише у серпні 2020 року не може однозначно вказувати на те, що таких перешкод не існувало до цього, оскільки вирішальним, на думку суду у спірній справі стало те, що спірні питання щодо порядку користування спірною квартирою виникли саме після ініцюювання позову про розлучення подружжя [PERSON] та [PERSON] . Суд також звертає увагу на ту обставину, що питання про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності [PERSON] , [PERSON] та захистом прав [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] у користування спірною квартирою. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Сторони у справі вказують, що відповідачу-1 та позивачу-2 на праві спільної сумісної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, як свідчать матеріали справи у спірному будинку проживає позивач [PERSON] та між колишнім подружжям наявні конфлікті стосунки. Крім того, у ході розгляду справи позивач [PERSON] знявся з реєстраційного обліку за спірною адресою, і 18.06.2021 за спірною адресою було зареєстровано двох осіб : [PERSON] та [PERSON] . Вказані дії позивачів, на думку суду, свідчать про створення штучних підстав та умов щодо неможливості вселення відповідачів у спіну квартиру. У той же час, під час судового розгляду встановлено, що відповідач та малолітні діти проживають на території м. Києва та відповідач працює у м. Києві, а малолітні діти навчаються у відповідних закладах середньої освіти. Наведене вище у своїй сукупності вказує на те, що наразі у відповідачів налаштоване повсякденне життя, дозвілля та освітні процеси саме на території м. Києва, визначено місце проживання неповнолітніх дітей разом з матір"ю, а тому визначаючи баланс інтересів сторін у спірній справі, в контексті також правової поведінки позивачів під час слухання справи у суді, з урахуванням норм чинного законодавства і загально прийнятим нормам моралі у демократичному суспільстві, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей, вважає вимоги позивачів за первинним позовом необгрунтованими. При цьому, позивачі належними та допустимими доказами не підтвердили факт того, що реєстрація і проживання відповідачки, як колишньої дружини та невістки та неповнолітніх дітей ( онуків) у спірній квартирі, які іншого житла на території м. Києва не мають, порушують їх права на вільне володіння, користування чи розпорядження квартирою, що є процесуальним обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України). Отже, припинення права користування відповідачів спірним житлом не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, не передбачене законом і не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первинних позовних вимог як необґрунтованих. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивачів за первинним позовом, суд вважає, що зустрічний позов є обгрунтованим та підтверджений належними доказами, а тому підлягає задоволенню. Оскільки позивачі не визнають право відповідачів на користування спірною квартирою, у тому числі у спірній квартирі зареєстроані і проживають інші особи,які у розумінні вимог чинного законодавства не є членами сім"ї позивачів, суд вважає за необхідне зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Тому відсутні правові підстави для відшкодування судових витрат позивачам за первинним позовом. При цьому із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати зі спліти судового збору за зустрічним позовом у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved