Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 13.01.2020 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» шляхом підписання Оферти було укладено кредитний договір № 491017936, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 34 905,56 грн., а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 14.01.2022 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 39,90%. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами кредитного договору. У свою чергу, [PERSON] своє зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування ними не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 17.05.2021 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «ФК Флексіс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договором від 13.01.2020 року, що укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . 18.05.2021 року між ТОВ «ФК Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 18-05/21, відповідно до якого ТОВ «ФК Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі, за договором від 13.01.2020 року, що укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 09.01.2024 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 64 282 грн. 73 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом); 27 840 грн. 03 коп. (заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги); 117 грн. 62 коп. (нараховані 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України); 1019 грн. 52 коп. (інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України). З урахуванням вищевикладеного, позивач просив його позовні вимоги задовольнити, стягнути з [PERSON] визначену суму заборгованості, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 02.02.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. Судове засідання по справі призначалося неодноразово: 29.02.2024 року, 27.03.2024 року. У судові засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Копію ухвали суду від 02.02.2024 року було доставлено в електронний кабінет позивача 02.02.2024 року, що підтверджується відповідною довідкою, сформованою засобами автоматизованої системи документообігу суду (а.с. 51). Станом на 27.03.2024 року від сторони позивача не надходило жодних заяв, клопотань чи будь-яких інших процесуальних документів. У позовній заяві стороною позивача заявлено клопотання щодо проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, а також висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення за наявності для цього підстав. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання відповідач повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за його офіційно зареєстрованою адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на його номер телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви, а також шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. Як вбачається зі зворотного поштового повідомлення (а.с. 58) поштове відправлення з судовою повісткою про виклик до суду на 29.02.2024 року, копією ухвали суду від 02.02.2024 року разом з копією позовної заяви та додатків до неї було особисто вручено [PERSON] за його офіційно зареєстрованою адресою проживання. Станом на 27.03.2024 року від [PERSON] ані засобами поштового зв`язку, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Зважаючи на отримання [PERSON] судових повісток про виклик до суду за офіційно зареєстрованою адресою проживання, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що в позовній заяві ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судові засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Зважаючи, що приписами ст. 1054 ЦК України, передбачено консенсуальну конструкцію кредитного договору, суд приходить до висновку, що кредитний договір є укладеним з моменту узгодження його сторонами всіх істотних умов такого договору, що прирівнюється до моменту отримання відповіді (акцепту) про прийняття пропозиції укласти договір (оферти). Судом встановлено, що 13.01.2020 року [PERSON] зроблено оферту на укладення угоди про надання кредиту № 491017936 (а.с. 5). У вказаній оферті [PERSON] пропонує АТ «Альфа-Банк» укласти кредитний договір № 491017936 на умовах споживчого кредитування. Сума кредиту визначається у розмірі 34 905 грн. 56 коп., процентна ставка є фіксованою, а її розмір становить 39,90%, строк кредитування пропонується встановити на 24 місяці з поверненням кредиту 14.01.2022 року. 13.01.2020 року АТ «Альфа-Банк» за підписом голови правління та печаткою юридичної особи надає акцепт пропозиції укладення кредитного договору № 491017936. З аналізу наданого акцепту вбачається, що він відповідає вимогам ч. 1 ст. 642 ЦК України, тобто є безумовним та остаточним. Погоджені умови втілені в остаточний текст договору, який викладено в єдиний документ, що підписаний сторонами. Це, у свою чергу, свідчить про обізнаність [PERSON] з умовами кредитування, строками надання кредиту та його повернення, розміром та типом процентної ставки, розміром реальної процентної ставки, порядку та способами розрахунків за кредитним договором, штрафними санкціями та іншими умовами кредитного договору. Таким чином, судом встановлено, що шляхом направлення [PERSON] оферти про укладення кредитного договору та її акцептування з боку АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 491017936 від 13.01.2020 року на вищезазначених умовах споживчого кредитування, що свідчить про погодження між сторонами укладеного договору всіх істотних його умов. Як додаток до вказаного договору, у матеріалах позовної заяви міститься графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту (а.с. 6), який так само підписаний сторонами кредитного договору № 491017936 від 13.01.2020 року. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить до висновку, що між [PERSON] , який діяв добровільно, відповідно до внутрішньої волі та свого волевиявлення, будучи при цьому обізнаним про конкретні умови надання кредитних коштів та умовами їх повернення, бажаючи при цьому настання реальних правових наслідків, зумовлених укладенням договору, та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 491017936 від 13.01.2020 року. За умовами кредитного договору АТ «Альфа-Банк» взяло на себе зобов`язання з надання [PERSON] на умовах кредиту суми грошових коштів у загальному розмірі 34 905 грн. 56 коп. Строк кредиту становив 24 місяці, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 14.01.2022 року. Фіксована процентна ставка встановлена у розмірі 39,9%. У свою чергу [PERSON] згідно умов укладеного кредитного договору зобов`язався повернути надану суму кредитних коштів у порядку та строки, визначені сторонами договору, сплатити проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити штрафні санкції у випадку порушення свого зобов`язання з повернення коштів. З меморіального ордеру № 1041271 від 14.01.2020 року (а.с. 7) судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» належним виконало своє зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши на рахунок [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 34 905 грн. 56 коп. в якості надання кредиту. У такий спосіб у власність [PERSON] було надано визначену суму кредитних коштів, що обумовлює правомірність вимог щодо повернення такої самої суми грошових коштів по настанню визначеного у договорі строку. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року, наданого АТ «Альфа-Банк» станом на 17.05.2021 року (а.с. 7), судом встановлено, що станом на 17.05.2021 року [PERSON] прострочив виконання свого зобов`язання, не сплативши жодної суми грошових коштів в якості погашення заборгованості за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року відповідно до погодженого графіку платежів. Таким чином, [PERSON] порушив своє зобов`язання, яке виникло з кредитного договору. У зв`язку з порушенням зобов`язання за договором за період з 14.02.2020 по 14.03.2020 року [PERSON] нараховано штраф у розмірі 400 грн. З положень укладеного кредитного договору № 491017936 від 13.01.2020 року (а.с. 6 зворот) судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було погоджено встановлення забезпечення зобов`язання у виді штрафу, а саме: за кожне прострочення платежу, що триває від 1 до 4 днів - штраф у розмірі 100 грн.; за кожне прострочення платежу, що триває 5 і більше днів - штраф у розмірі 300 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Одним з різновидів забезпечення виконання зобов`язання відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України є неустойка (штраф, пеня), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. В аспекті цього суд звертає увагу, що відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлюється, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12.03.2020 року встановлено карантин та запроваджено карантинні обмеження. З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на те, що [PERSON] допущено прострочення чергового платежу за кредитним договором більше ніж на 5 днів, що мало місце за розрахунковий місяць 14.02.2020 року, тобто до запровадження карантину на всій території України, то суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість нарахування [PERSON] штрафу у розмірі 400 грн. 00 коп. в якості забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року, наданого АТ «Альфа-Банк» станом на 17.05.2021 року (а.с. 7 зворот), судом встановлено, що станом на 17.05.2021 року заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором становила у загальному розмірі 53 949 грн. 75 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 18 644 грн. 19 коп. (заборгованість за процентам за користування кредитом); 400 грн. 00 коп. (штраф за прострочення виконання зобов`язання). Судом встановлено, що 17.05.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Флексіс» було укладено договір факторингу № 2 (а.с. 10-15), відповідно до п. 2.1 якого вбачається, що ТОВ «ФК «Флексіс» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження АТ «Альфа-Банк» за плату, а АТ «Альфа-Банк» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «Флексіс» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в додатку № 1-1 до договору. Відповідно до п. 2.3 договору факторингу № 2 від 17.05.2021 року право вимоги вважається відступленим ТОВ «ФК «Флексіс» з дати повної (остаточної) оплати ТОВ «ФК «Флексіс» ціни прав вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору. Відповідно до п. 4.2 договору факторингу № 2 від 17.05.2021 року вбачається, що ТОВ «ФК «Флексіс» зобов`язалося передати в розпорядження АТ «Альфа-Банк» грошові кошти і сплатити ціну прав вимоги в розмірі 16 500 000 грн. 00 коп. З платіжного доручення № 253 від 17.05.2021 року (а.с. 12) судом встановлено, що ТОВ «ФК «Флексіс» на виконання умов п. 4.2 договору факторингу № 2 від 17.05.2021 року перерахувало на рахунок АТ «Альфа-Банк» суму визначену суму грошових коштів. Таким чином, саме з цього моменту відповідно до п. 2.3 договору факторингу № 2 від 17.05.2021 року до ТОВ «ФК «Флексіс» перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, що вказані у додатку № 1-1. З додатка № 1-1 від 17.05.2021 року до договору факторингу № 2 від 17.05.2021 року (а.с. 13) судом встановлено, що до ТОВ «ФК «Флексіс» перейшло право вимоги АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , яке виникло з кредитного договору № 491017936 від 13.01.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 53 949 грн. 75 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 18 644 грн. 19 коп. (заборгованість за процентам за користування кредитом); 400 грн. 00 коп. (штраф за прострочення виконання зобов`язання). Судом встановлено, що 18.05.2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 18-05/21 (а.с. 16-23), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «Флексіс» за плату, а ТОВ «ФК «Флексіс» зобов`язалося відступити права вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в додатку № 1-1 до договору. З п. 2.3 договору факторингу № 18-05/21 від 18.05.2021 року вбачається, що право вимоги вважається відступленим ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» з дати підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників, за формою встановленою в додатку № 2. Судом встановлено, що 18.05.2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було підписано акт приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 18-05/21 від 18.05.2021 року. З наданих копій платіжних доручень (а.с. 19-20) судом також встановлено, що ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на виконання умов договору факторингу № 18-05/21 від 18.05.2021 року надало у розпорядження ТОВ «ФК «Флексіс» визначену суму грошових коштів. З додатку № 1-1 до договору факторингу № 18-05/21 від 18.05.2021 року (а.с. 21) судом встановлено, що до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги ТОВ «ФК «Флексіс» до [PERSON] , що виникло з кредитного договору № 491017936 від 13.01.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 53 949 грн. 75 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 18 644 грн. 19 коп. (заборгованість за процентам за користування кредитом); 400 грн. 00 коп. (штраф за прострочення виконання зобов`язання). З наданого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» розрахунку заборгованості за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року (а.с. 8) вбачається, що за період з 18.05.2021 року по 13.01.2022 року (момент закінчення строку кредитного договору) здійснювалося нарахування процентів за користування кредитними коштами; з 14.01.2022 року по 23.02.2022 року здійснювалося нарахування 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України; за січень та лютий місяці 2022 року також нараховано інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України. З розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 18.05.2021 року по 13.01.2022 року, тобто по момент закінчення строку надання кредиту, [PERSON] було нараховано 9 195 грн. 84 коп. процентів за користування кредитними коштами; 117 грн. 62 коп. 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а також 1019 грн. 52 коп. інфляційних втрат. При цьому здійснення розрахунку заборгованості здійснювалося з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тобто за період до запровадження воєнного стану. Зважаючи на тривалість розрахункових періодів, формули розрахунків, а також існуючу суму заборгованості, встановлену процентну ставку за кредитним договором, суд підтверджує наданий розрахунок та визначає його обґрунтованим і правильним. Таким чином, судом встановлено, що загальна сума заборгованості з урахуванням проведених вище нарахувань, становить 64 282 грн. 73 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом); 27 840 грн. 03 коп. (заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги); 117 грн. 62 коп. (нараховані 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України); 1019 грн. 52 коп. (інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України); 400 грн. 00 коп. (штраф за прострочення зобов`язання). У подальшому, як встановлено судом, 10.01.2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимог (а.с. 24-29), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зобов`язалося відступити шляхом продажу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» належні ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору. Відповідно до п. 5.2 договору про відкладення прав вимог від 10.01.2023 року вбачається, що права вимоги вважаються відступленими та набутими ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників. 10.01.2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників за договором № 10-01/2023 про відступлення прав вимоги від 10.01.2023 року (а.с. 26). З реєстру боржників до договору № 10-01/2023 про відступлення (додаток № 3) (а.с. 27-29) судом встановлено, що до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» до [PERSON] за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 64 282 грн. 73 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом); 27 840 грн. 03 коп. (заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги); 117 грн. 62 коп. (нараховані 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України); 1019 грн. 52 коп. (інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України); 400 грн. 00 коп. (штраф за прострочення зобов`язання). Оцінюючи набуття ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги до [PERSON] , суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. За результатами дослідження наданих суду матеріалів позовної заяви суд робить висновок, що укладені договори факторингу та відступлення прав вимоги, додатки до них оформлені та підписані у належний спосіб та порядку, матеріали позовної заяви містять реєстр боржників, права вимоги до яких передається, серед яких міститься право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року. Крім того, у матеріалах справи містять докази проведення оплати за договорами факторингу. На підставі вищевикладеного, суд вважає доведеним, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» отримало право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 64 282 грн. 73 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом); 27 840 грн. 03 коп. (заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги); 117 грн. 62 коп. (нараховані 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України); 1019 грн. 52 коп. (інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України); 400 грн. 00 коп. (штраф за прострочення зобов`язання). Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 491017936 від 13.01.2020 року, а також обґрунтовано, що вказане право вимоги складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 64 282 грн. 73 коп., з яких: 34 905 грн. 56 коп. (заборгованість за кредитом); 27 840 грн. 03 коп. (заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги); 117 грн. 62 коп. (нараховані 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України); 1019 грн. 52 коп. (інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України); 400 грн. 00 коп. (штраф за прострочення зобов`язання). На підставі цього, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (3028 грн. 00 коп.) та витрат на професійну правничу допомогу (17 000 грн. 00 коп.) Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Зважаючи на те, що [PERSON] , будучи обізнаним про заявлені позивачем позовні вимоги, у тому числі про заявлення стягнення витрат на професійну правничу допомогу, жодного клопотання про зменшення цього розміру не заявив, а позивачем до позовної заяви додано розрахунок та опис таких витрат, підтвердження понесення цих витрат, то суд доходить до висновку про необхідність стягнення вказаних витрат з [PERSON] . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved