Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач [PERSON] , 22.02.2024 року (вх.\~№ 4424) звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] у якому просить суд: - припинити право спільної сумісної власності, визначивши частки в спільному майні квартирі за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , по 1/3 частці кожного; - припинити право спільної часткової власності [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на 1/3 частки кожного, а разом на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , без грошової компенсації вартості їх часток; - визнати за [PERSON] , право власності на 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку припинення права спільної часткової власності 1/3 частки [PERSON] , [INFO] та 1/3 частки [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] [INFO] , вони разом були зареєстровані у квартирі, що за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у них народився син [PERSON] 09.12.1994 року на підставі розпорядження про приватизацію, ними була приватизована вказана квартира. 16.09.1999 року згідно свідоцтва виданого Залізничним відділом ЗАГС про розірвання шлюбу, шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] , розірвано. На підставі свідоцтва від 23.09.2003 року серії [NUMBER] , про право власності на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] , [PERSON] , та син [PERSON] є співвласниками вказаної квартири на праві спільної сумісної власності. Право власності сторін на цю квартиру є - спільною сумісною. Аналогічні обставини підтверджує також витяг з прав власності на квартиру від 25.09.2003 року. Квартира є однокімнатною, загальною площею 31.1 кв.м. Житловою 14.8 кв.м. Квартира знаходиться на 4-у поверсі. Квартира набута у спільну сумісну власність в порядку приватизації. В квартирі сторони зареєстровані, що засвідчується довідкою з ЛКП «Сигнівка» від 02.02.2023 року № 445. Згідно Акту не проживання складеного ЛКП «Сигнівка» засвідчено, що [PERSON] , та син [PERSON] за адресою [ADDRESS] , не проживають. Зазначає, що вирішити з відповідачами питання щодо визначення часток за нотаріальним договором неможливо, так само як вчинити відповідачам договір дарування своїх часток цієї квартири позивачу, оскільки мають місце ключові зміни, що стосуються угод дарування, купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки з 24.02.2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено режим воєнного стану. В період воєнного стану в Україні питання нотаріату керуються постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану». Це означає, що громадяни росії країни агресора не можуть вчиняти жодної угоди, яка підлягає нотаріальному посвідченню. Сюди відносяться як договори купівлі-продажу, дарування, міни та інші, а також завіряти нотаріально копії документів російських громадян. При посвідченні правочинів та завіренні копій документів нотаріуси повинні враховувати зазначену Постанову та відмовляти у посвідченні таких угод та документів. Тому нотаріуси відмовляють в укладенні угод, договорів, так і посвідченні копій документів громадян російської федерації. Отже, мають місце обставини, внаслідок яких позивач не в змозі за спільною згодою відповідачів у позасудовому порядку вирішити питання про нотаріальне переоформлення їхніх часток на неї у спільному сумісному майні, а саме квартири за адресою [ADDRESS] , тому припинення прав відповідачів на частки у спільному майні (квартири) є ефективним засобом захисту права позивача. З цього приводу відповідачі вчинили нотаріальні заяви, які перекладені на українську мову, згідно яких відповідачі відмовляються від своїх часток у праві спільної сумісної власності на користь позивача без корисно, безкоштовно, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . За таких обстаин позивач звернулась до суду з позовом, тому просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Кирилюка А. І. (а.с. 45). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2024 року зазначену позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 46-50). 01.03.2024 року (вх.\~№ 5382) від позивача у справі надійшла письмова заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій позивач виконала умови ухвали суду (а.с. 52-106). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.03.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Позиція сторін по справі. Уповноважений представник позивача [PERSON] адвокат Сименина В. М., вимоги позовної заяви підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Однак 20.03.2024 року (вх.\~№ Еп-1335/24) від відповідача [PERSON] на поштову адресу суду надійшла письмова заява про визнання позову, із змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач, позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Однак 19.03.2024 року (вх.\~№ Еп-1307/24) від відповідача [PERSON] на поштову адресу суду надійшла письмова заява про визнання позову, із змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач, позовні вимоги визнає. Згідно ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для ухвалення судом законного та об`єктивного рішення. Дослідивши матеріали справи за позовом, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Встановлені судом фактичні обставини справи. Як встановлено в ході розгляду справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.09.1999 року розірвано. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (квартиру) від 23.09.2003 року що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] є співвласниками вказаної квартири на праві спільної сумісної власності. Також вказане підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.09.2003 року. Згідно копії довідки № 733 від 12.02.2024 року виданої ЛКП «Сигнівка», в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають троє осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії акту виданого комісією в складі майстрів ЛКП «Сигнівка» від 12.02.2024 року вказано, о [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають на даний час. Застосоване судом законодавство при розгляді справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1) ч. 2 ст. 16 ЦК України). У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: - припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; - рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку; - визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; - у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; - недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (ст. 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) ч. 2 ст. 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (зокрема, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21). Європейський суд з прав людини вказав, що «апеляційний суд, ухвалюючи рішення про припинення права заявника на частку у квартирі, посилався на ст. 364 та 365 ЦК України від 2003 року. Проте, як було підтверджено роз`ясненням Верховного Суду України, ці положення не можуть бути застосовані одночасно за тих самих обставин, оскільки вони стосуються різних юридичних питань. А саме, можливість припинення права особи на частку в спільному майні без її згоди передбачена ст. 365 Кодексу, тоді як ст. 364 стосується ситуації, коли співвласник бажає виділення частки зі спільної власності та не проти одержання компенсації за свою частку в спільному майні. Навіть припускаючи, що, попри неоднозначність у рішенні апеляційного суду, статті 365 Кодексу була юридичним положенням, застосовним у справі заявника, і що умову пункту першого було дотримано, Суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 365 протилежна сторона повинна була завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні. У справі заявника протилежна сторона не внесла вартість частки на рахунок. Конкретні та відповідні аргументи заявника стосовно нездійснення протилежною стороною необхідного платежу національні суди не взяли до уваги. У цьому контексті Суд зазначає, що положення ЦК від 2003 року, про яке йдеться, є достатньо чітким і не дає підстав для суперечливого тлумачення. Крім того, це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану. Як свідчить відповідна практика національних судів - хоча йдеться про рішення, винесені у період після подій у справі, що розглядається,- вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (andriy rudenko v. ukraine, № 35041/05, § 41 43, ЄСПЛ, від 21.12.2010 року). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке\~припинення не\~завдасть істотної\~шкоди інтересам\~співвласника та\~членам його\~сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України «таке припинення\~не завдасть\~істотної шкоди\~інтересам співвласника\~та членам\~його сім`ї» перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) від вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч.\~1\~ст.\~365\~ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.05.2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.10.2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». У постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Підсумки. Суд зазначає, що відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari\~v.\~Finland» від 27.09.2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку що такі\~слід задовольнити частково. Судові витрати по справі. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial