Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Нововоронцовської селищної ради Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Єдиними спадкоємцями померлого є позивачі, які подали заяви про прийняття спадщини. Після звернення до нотаріальної контори у встановлений законом строк, позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на житловий будинок з підстав відсутності правовстановлюючого документа на право приватної власності на житловий будинок на ім`я померлого та не проведення первісної реєстрації права власності на будинок. За життя померлий не оформив в бюро технічної інвентаризації документ про право власності на будинок. Отримати зараз правовстановлюючий документ в позасудовому порядку неможливо, так як власник будинку помер, тому й успадкувати будинок без належних правовстановлюючих документів позивачі не можуть. У зв`язку з цим, позивачі просили суд визнати за ними право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, розглянути справу без їх участі. Також у додатковій заяві щодо уточнення аргументації позовних вимог представник позивачів додав, що вказаний будинок по [ADDRESS] було збудовано до 05 серпня 1992 року, тому за наявності технічного паспорту він вважається введеним в експлуатацію і є об`єктом права власності без наявності відповідних правовстановлюючих документів. Відповідач у судове засідання не з`явився, представник відповідача надав до суду письмову заяву, згідно якої не заперечив щодо визначення прававласності на житловий будинок в порядку спадкування за позовною заявою позивачів, просить справу розглянути без його участі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, суд встановив та підтверджується наявними в справі доказами, що [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть: серія [NUMBER] , актовий запис № 114. [PERSON] за життя Виконкомом Нововоронцовської районної ради народних депутатів, районний архітектор, було надано дозвіл № [NUMBER] на право виконання будівельних робіт на земельній ділянці по [ADDRESS] , дата початку будівельних робіт квітень 1980 рік, дата закінчення будівельних робіт квітень 1983 року на підставі рішення Виконкому Нововоронцовської районної ради народних депутатів від 01.04.1980 року № 119/8. Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] має загальну площу 119,1 кв.м, в тому числі житловою 49,2 кв.м. Також з технічного паспорту вбачається, що частина будинку збудовано у 1982 році, частину у 1983 році, частину у 1985 році, частину у 1990 році. Тобто частина будинку побудовано поза межами дозволу на виконання будівельних робіт та має ознаки самочинного будівництва. Згідно зі Розпорядження начальника селищної військової адміністрації № 360 від 13.11.2023 року узаконено зміну поштової адреси житлового будинку з [ADDRESS] . З довідки Нововоронцовської селищної ради від 02.09.2021 року № 2354 вбачається, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] не приватизована, цільове призначення для розміщення і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З наданого позивачкою [PERSON] свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23.02.1975 року вбачається, що померлий [PERSON] , був її чоловіком. З наданого позивачкою [PERSON] свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.02.1988 року, свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.12.2010 року вбачається, що померлий [PERSON] , був її батьком. Отже, позивачі являються спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] . Після звернення до нотаріальної контори, у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок приватним нотаріусом Нововоронцовського районного нотаріального округу Херсонської області позивачу [PERSON] відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу щодо належності житлового будинку спадкодавцю, що вбачається з відповіді від 01.11.2023 року №684/02-14. Згідно відповіді приватного нотаріуса Нововоронцовського районного нотаріального округу Херсонської області Виноградової Н.М. від 15.12.2023 року № 895/01-16 заведено спадкову справу на майно [PERSON] , який помер [INFO] - за даними, наявними в спадковій справі спадкоємцем є [PERSON] . Також з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 74557080 від 01.11.2023 року вбачається, що 01.11.2023 року заведено спадкову справу № 275/2023 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до довідки Нововоронцовської селищної ради від 02.09.2021 року № 527 [PERSON] з 10.11.1989 року по 04.09.2000 рік (тобто до часу смерті) був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , на час смерті за даною адресою були зареєстровані [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Щодо законодавства, яке застосовується судом. Згідно п. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. З правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року в справі № 185/10173/16 (провадження № 61-6398св20) вбачається наступне. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , а відтак спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Згідно статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (стаття 550 ЦК УРСР). Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відповідно до статті 14 ЦК Української РСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Мати позивачки, як законний представник своєї малолітньої на той час дитини [PERSON] , якій на той час було 12 років, до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини не зверталась, а також не доведено суду, що вступила в управління або володіння спадковим майном, тобто нею не було виконано вказаного законодавчо встановленого обов`язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини. Нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою. До нотаріуса з заявою про видачу спадщини позивач [PERSON] звернулась лише 01 листопада 2023 року, а позивачка [PERSON] до нотаріуса не зверталася. З даною позовною заявою позивачі звернулися - 30 листопада 2023 року, тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття [PERSON] повноліття (більше 17 років). Виходячи з зазначеного, суд вважає, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги, мала право на спадкування за законом, але стосовно неї як малолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак остання не прийняла спадщину. Також позивачем [PERSON] не підтверджується жодним чином про вчинення нею дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак остання також не прийняла спадщину. Наявність вказаної довідки Нововоронцовської селищної ради від 02.09.2021 року про те, що на дату смерті [PERSON] з ним були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] також не підтверджує виконання вимог статті 549 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, зокрема, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Тобто вказане майно за правом спадкоємства переходить до держави, яка є належним відповідачем за поданим позовом, а не Нововоронцовська селищна рада Бериславського району Херсонської області. Щодо можливості нерухомого майна по [ADDRESS] буде об`єктом права власності та можливості його успадкування, то суд зазначає наступне. Правовідносини щодо побудови спадкодавцем відповідного житлового будинку, а також набуття спадкодавцем відповідного речового права відносно такого обєкту нерухомого майна, виникли під час дії Цивільного Кодексу УРСР (1963 року), який підлягає до застосування разом з іншими нормативно-правовими актами, що діяли у відповідний період часу включно до кінця 1991 року. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Зміст п. 4, п. 27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР № б/н від 31.01.1966, яка була чинною до 13.12.1995 року (надалі по тексту Інструкція 1966 р.), зазначають, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР … які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. В разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається. Згідно п. 11 Додатку 1 до Інструкції 1966 р. правовстановлюючими документами, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, в даному випадку, (оскільки мова йде про будівництво будинку), - є рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію. Відповідно до п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" N 7 від 4 жовтня 1991 року у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Таким чином судом встановлено, що згідно діючого законодавства на час будівництва відповідного будинку та його завершення, будівництво жилого будинку повинно було розпочинатися на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на підставі дозволу на будівництво жилого будинку, наданого відповідним виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, при цьому, після завершення будівництва такого жилого будинку, останній повинен був бути прийнятий в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, або прийнятий та введений в експлуатацію згідно акту державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію, після чого такий будинок підлягав реєстрації у виконкомі місцевої ради, разом з тим, в разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається. Однак до суду не було надано належного та допустимого доказу того, що спадкодавцем було дотримано вимоги чинного законодавства, яке діяло на відповідний період часу будівництва жилого будинку щодо наявності необхідних дозвільних документів, які підтверджували б виникнення у спадкодавця права власності на згаданий житловий будинок, а саме: акт прийняття будинку в експлуатацію, затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих, або акт державної комісії про прийняття будинку та введення його в експлуатацію, при цьому суду також не надано відповідного свідоцтва про право власності на ім`я спадкодавця, видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, якщо такий будинок будувався спадкодавцем взамін старого, що підлягав знесенню. А тому у суду немає достатньо правових підстав вважати, що відповідний житловий будинок був побудований спадкодавцем з додержанням вимог чинного на той час законодавства, що, виходячи із наданих суду доказів, має ознаки у тому числі і самочинного будівництва, передбачені ст. 105 ЦК УРСР. Відповідно до вимог абзацу 1 ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Згідно абзацу 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР "Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України" № 9 від 19.09.1975 року, самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об`єктом права особистої власності. Крім цього, Пленум Верховного Суду України в п. 2, 3 постанови N 9 від 19 вересня 1975 року "Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України" роз`яснив, що самовільним будівництвом визнається також спорудження без дозволу виконавчого комітету відповідної ради нового будинку замість зруйнованого на раніш відведеній громадянину земельній ділянці. Вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов`язані … спадкуванням останніх, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов`язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об`єктом права приватної власності. В силу чого суд вважає, що будинок, що розташований по [ADDRESS] , не був навіть введений в експлуатацію, частина будинку має ознаки самочинного будівництва, а відтак не є об`єктом права особистої приватної власності, в результаті чого спадкодавець, а саме: [PERSON] , не набув відносно такого майна права особистої приватної власності, що унеможливлює спадкувати відповідне право власності спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] , оскільки не можливо спадкувати те, чого не існує. В результаті чого суд приходить до висновку про неможливість захисту прав та інтересів позивачів у обраний ним спосіб захисту, в силу чого позов задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріплених в абзаці 2 п. 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено про необхідність розмежовування права на спадщину як майнового права (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна, тобто спадкоємець у будь-якому разі не позбавляється права на спадщину, навіть за умови відсутності на неї правовстановлюючих документів, при цьому необхідно обрати правильний спосіб захисту права спадкоємця, в тому числі шляхом звернення до суду не з позовом про визнання права власності на спадщину, а з позовом про визнання права на спадщину, після чого, в разі наявного відповідного рішення суду, такий спадкоємець набуває права на спадщину та можливості узаконити таке будівництво, в тому числі з використанням так званої «будівельної амністії», що на даний час передбачено Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" щодо прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт" від 13 січня 2015 року № 92-VIII та наказом Мінрегіону № 79 «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт». При розгляді справи суд також приймає до уваги постанову Верховного Суду від 18 березня 2019 року, справа № 343/1048/17, згідно якої відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Отже, на думку Верховного Суду, на підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що батько позивача за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на спірні земельні ділянки, тому вони не є об`єктом спадкування і не увійшли до спадкової маси. Суд не приймає до уваги позицію представника позивача про те, що за наявності технічного паспорту будинок по [ADDRESS] вважається введеним в експлуатацію і є об`єктом права власності. Оскільки технічний паспорт на будинок містить основні відомості про об`єкт нерухомого майна (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна він лише описує об`єкт та визначає його складові для подальших дій, тобто є технічною інвентаризацією об`єкта. У даному випадку суд не може підміняти орган, якому за законом надане право вводити будинок в експлуатацію, перевіряти його на відповідність дотримання норм і стандартів та видавати за результатом необхідних процедур відповідний правовстановлюючий документ. У зв`язку з тим, що позивачами не доведено факт спадкування майна після смерті [PERSON] , а на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] право власності спадкодавцем за життя набуте не було, у позові необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed