Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

У січні 2023року адвокат Стариченко Микола Петрович в інтересах [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту патрульної поліції, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду та просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] шляхом безспірного списання з рахунку, на якому обліковуються кошти державного бюджету на відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.; на відшкодування шкоди у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги у розмірі 14 000,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.07.2022 [PERSON] рухався на автомобілі по проспекту Соборному у місті Запоріжжі та був зупинений працівниками патрульної поліції. До автомобіля підійшов поліцейський, який не представився. [PERSON] передав йому паспорт та водійське посвідчення. Поліцейський попросив відкрити багажник та сам почав там перебирати там речі. Після цього, у ході перевірки документів співробітникам поліції не сподобалось, що [PERSON] прописаний у Донецькій області. [PERSON] запитав чи може він дізнатись прізвища поліцейського, на це він відповів, що у нього немає посвідчення з собою. [PERSON] відповів, що не наполягає на цьому, однак всі ж повинні працювати по закону. Це не сподобалось працівникам поліції та його схопили та поклали на землю. Потім почали бити по голові та вдягати кайданки. Коли вже [PERSON] був у кайданках його продовжували бити головою об асфальт, а також руками та ногами по спині та ребрам. Потім відвели на узбіччя та витягли з сумки документи. Через деякий час посадили у машину і відвезли до відділу поліції, де він провів декілька годин. За даним фактом працівниками поліції [PERSON] та [PERSON] було складено протокол серії АА № 339308 за ст. 185 КУпАП та протокол серії АА № 339309 за ст. 173 КУпАП. Від незаконних дій працівників поліції [PERSON] вимушений був провести 5 днів на стаціонарному лікуванні продовжував лікуватись амбулаторно на протязі декількох місяців. Факт нанесення тілесних ушкоджень підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 9467 від 15.07.2022, відповідно до якої [PERSON] завдано перелом задньої стінки лівої гайморової пазухи, забій м`яких тканин обличчя, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій правої половини грудної клітини. За фактом нанесення працівниками поліції тілесних ушкоджень [PERSON] . Державним бюро розслідувань розпочато кримінальне провадження за ч. 2 ст. 365 КК України. Досудове слідство наразі триває. 01.08.2022 та 02.08.2022 адвокатом було подано до суду клопотання про закриття справи про адміністративні правопорушення за ст. 173 КУпАП та ст. 185 КУпАП відповідно. Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2022 адміністративні справи ЄУН 335/4321/22 та ЄУН 335/4320/22 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 173 КУпАП та ст. 185 КУпАП відповідно було об`єднано для спільного розгляду, присвоївши ЄУН 335/4320/22. Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.08.2022 провадження по адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , за вчинення адміністративних правопорушень. передбачених ст.ст. 173, 185 КУпАП, було закрито, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Оскільки справи про адміністративні правопорушення відносно [PERSON] закриті, на думку представника позивача це свідчить про незаконність адміністративного затримання, складання та направлення до суду матеріалів справ щодо позивача. Вказав, [PERSON] спричинено моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо розголосу факту його затримання та можливого притягнення до адміністративної відповідальності. Позивач протягом усього часу розгляду його справи в суді боявся громадського осуду, відчував сором перед близькими та знайомими. Крім цього, за час розгляду справи у суді позивач пережив значні хвилювання, його звичний ритм життя був порушений, кожного дня думав про наслідки застосування до нього адміністративних стягнень, а також не міг усвідомити факт його притягнення до адміністративної відповідальності без будь-яких належних доказів по справі. [PERSON] працює у Представництві норвезької ради у справах біженців в Україні та з 2014 року займається вирішенням проблем та допомогою особам, які постраждали від військових дій на Донбасі. З січня 2021 року [PERSON] працює на посаді керівника Департаменту укриття, водопостачання та гігієни. Володіє 4-ма іноземними мовами, приймає участь в українських делегаціях в ООН та ОБСЄ. Неправдиве обвинувачення позивача y вчиненні правопорушення негативно вплинуло на його стосунки з колегами по роботі, сусідами, знайомими, оскільки отримував судові повістки, що викликало нездоровий інтерес до його особи, поставлено під сумнів його честь та гідність. Також, позивач наголошує, що в момент отримання тілесних ушкоджень, він переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниження гідності, тривоги, а також страху за своє здоров`я та життя. Розмір його страждань важко оцінити, проте, вважає, що має бути компенсовано емоційні страждання, які довелося перенести, а також витрати, пов`язані з відновленням психічного стану та стану його сім`ї, відпочинком від усього, що із ним сталося. Поряд з цим, слід зазначити, що вказані вище обставини залишили негативні зміни в його житті щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога та тілесні реакції при згадуванні, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати конфліктів, почуття образи, обурення, приниження гідності. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2023 року цивільну справу №335/294/23-ц, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. ст. 14, 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. та передано судді 27.02.2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 30.03.2023 року на адресу суду від відповідача ДКСУ надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач не погоджується з вимогами позивача і доводами в частині стягнення з держави Україна шкоди, оскільки вважає такі вимоги незаконними та необґрунтованими. 06.04.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів по справі. 11.04.2023 року на адресу суду від представника третьої особи надійшли пояснення, відповідно до змісту яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними. 09.08.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про заміну первісного відповідача ДКСУ на належного відповідача держава Україна в особі ДКСУ. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2023 року занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника позивача від 09.08.2023 року про заміну відповідача, замінено первісного відповідача ДКСУ на належного відповідача Держава Україна в особі ДКСУ. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2023 року занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомили, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, вимоги підтримали, прос или задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Так, відповідно до матеріалів справи Позивач стверджує, що шкоду йому заподіяно нібито незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та, посилаючись на статтю 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просить стягнути її з Державного бюджету через Казначейство. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадках:- незаконного засудження, -незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, - незаконного застосування запобіжного заходу, - незаконного затримання, - незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Натомість відповідно до матеріалів справи на позивача не накладено адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, що свідчить про неможливість поширення приписів статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на відповідні правовідносини. Крім того, виходячи з положень Законів України «Про Національну поліцію», «Про оперативно-розшукову діяльність», Кримінального процесуального кодексу України, Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 № 73, Департамент патрульної поліції та його структурні підрозділи, до функцій якого належить, зокрема, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення, прийняття рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечення їх виконання, не є органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування. Крім того, позивач стверджує, що шкоду йому заподіяно нібито незаконними діями та рішеннями ДПП. Так, позивач, посилається на те, працівники ДПП всупереч закону застосували до нього певні процесуальні обмеження та спеціальні засоби. За фактом нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] . Державним бюро розслідувань було розпочато кримінальне провадження. Відповідно до матеріалів справи - досудове слідство триває . Постановами Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 686/16161/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17, від 22.03.2018 у справі № 638/13100/14-ц, від 23.01.2019 у справі № 308/1990/16-ц висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди). Верховним Судом у вищевказаних постановах наголошується на тому, що відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої виключно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Обов`язковою підставою відповідальності за завдану майнову шкоду є протиправність поведінки заподіювача шкоди. Протиправна поведінка означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином. Якщо особа, яка завдала шкоди, доведе, що шкоди завдано не з її вини, вона звільняється від її відшкодування. За загальними підставами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння й заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягають підтвердження факту заподіяння позивачу матеріальних втрат, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а жодний нормативно-правовий акт не звільняє позивача від доказування підстав, обґрунтованості, розумності та доцільності висунутих їм вимог. Відсутність хоча б однієї з зазначених складових виключає склад правопорушення взагалі, а з ним відповідно і правові підстави відшкодування збитків. Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення і прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінко щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної школи визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості, Загальні підходи по відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Суд дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоцій людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дії, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). При цьому, позиція Верховного Суду, зокрема, викладеною у постанові від 21.10.2020 у справі № 312/262/18, полягає у тому, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того , що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Хоч позивач і стверджує, що він докладав додаткових зусиль та витрачав час для відновлення своїх прав, проте суд вважає, що позивачем. не надано доказів заподіяння моральної шкоди та наявності вини працівників Департаменту патрульної поліції чи протиправності дій, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників департаменту і шкодою, а також не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, оскільки він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факу завдання позивачу моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями ДПП, про які подано у позові та настанням шкоди. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed