Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

26.01.2024 позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом та просять постановити рішення, яким визнати за ними право власності за кожним на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS] , як за членами колишнього колгоспного двору та за позивачем [PERSON] як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що вони, позивачі, були членами колгоспного двору, кожний з них володів 1/4 часткою зазначеного домоволодіння, однак до тепер належим чином не оформили належні їм права та не отримали правовстановлюючих документів на свої частки майна. При зверненні до державного реєстратора з питання належного їм права власності, отримали відмову оскільки не було надано документу, який підтверджує набуття права власності ними на зазначені частки вказаного домоволодіння, що саме і стало підставою звернення до суду. Крім того, позивач по справі [PERSON] будучи спадкоємцем за заповітом, прийняла спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] фактом реєстрації і постійного проживання зі спадкодавцем. Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на належну частку зазначеного майно. А відтак, позивачі звертаються до суду за захистом своїх прав та інтересів. За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26.01.2024 визначено головуючого для її розгляду суддю Болградського районного суду Одеської області [PERSON] Вказана справа перебувала на розгляді судді Болградського районного суду Одеської області [PERSON] до винесення рішення Вищою радою правосуддя від 19.02.2024 року про відсторонення його від здійснення правосуддя. 06.03.2024 позивачі по справі [PERSON] , [PERSON] звернулись з заявою про здійснення повторного авторозподілу справи іншому судді зі складу суддів Болградського районного суду Одеської області, у зв`язку з відстороненням головуючого судді [PERSON] від здійснення правосуддя (а.с.58,61) Відповідно до вимог статті 33 Цивільного процесуального кодексу України, п. 4.13 засад використання АСДС, заяв позивачів [PERSON] , [PERSON] проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи у зв`язку із відстороненням від здійснення правосуддя судді [PERSON] та вказана справа передана для розгляду головуючому судді Кодінцевій С.В. Ухвалою від 07.03.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 28.03.2024 року о 09:00 годині (а.с.66), про що повідомлено сторін по справі (а.с.67). З урахуванням листа, отриманого судом на запит суду від 16.02.2024 року приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б., суд цією ухвалою також витребував копію спадкової справи з Одеського державного нотаріального архіву (65104 м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 92-А) за № 538/2010 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] . Нотаріусом надано копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с71-105). В підготовче засідання 28.06.2024 року: - позивачі не прибули, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Подали заяви кожен окремо про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутність (а.с.106, 107); - представник відповідача про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином (а.с.67), до суду не прибув. За підписом голови сільської ради надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи у відсутність представника (а.с.70). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги (а.с.80), і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Щодо визнання права власності як за членом колгоспного двору. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року відповідно до запису в погосподарській книзі за 1991 - 1995 роки с. Каракурт Болградського району Одеської області, житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав до суспільної групи колгоспний двір. В даному домоволодінні проживали та були зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 93/02-17 від 12 квітня 2023 року, виданою Василівською сільською радою Белградського району Одеської області, тобто кожному з них належало по частці цього домоволодіння (а.с.17) 03.05.2023 року Комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на замовлення [PERSON] (а.с.24-37). Також згідно довідки Комунального підприємства «Болградське бюро технічної інвентаризації» від 03.05.2023 року за №84 за матеріалами інвентарних справ та реєстрових книг КП «Болградське БТІ» станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок під [ADDRESS] , [PERSON] - не зареєстровано (а.с.38). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки для цілей оподаткування станом на 21.10.2023 року становить 90146.00 гривень (а.с20-37). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час? законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.? Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).? Положеннями пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачка та померлі фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору. Судовим розглядом встановлено, що позивачі, кожен окремо мали намір зареєструвати право власності на свої частки зазначеного домоволодіння, однак державний реєстратор відмовив їм, позивачам у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачами права власності на свої частки житлового будинку за названою адресою (а.с.48). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с.41), тобто позивачі реалізували своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не можуть зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників, що підлягають захисту в судовому порядку. З цих підстав, суд дійшов до висновку, що всі члени колгоспного двору фактично володіли домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , по 1/4 частці кожний (а.с.17), а саме: мати - [PERSON] [INFO] , донька - [PERSON] [INFO] , зять - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] ; А відтак вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] про визнання за кожним з них права власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в цій частині є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо визнання права власності в порядку спадкування. [INFO] померла [PERSON] , мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області (м. Одеса) від 17.06.2010 року, актовий запис №104 (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема, на 1/4 частку житлового будинку з надвірними спорудам господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є її донька - [PERSON] . Родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджуються свідоцтвом про народження, виданим серії [NUMBER] виданим повторно 22.08.1957 року Болградським Райбюро ЗАГС на підставі актового запису №58 від 22.06.1944 року (а.с.12). Згідно довідки про склад сім`ї Василівської сільської ради Болградського району Одеської області за №127/02-17 від 29.05.2023 року на день смерті [PERSON] в житловому будинку за адресою: Зарічна №22,с. Каракурт, Болградський район, Одеська область окрім померлої та її доньки [PERSON] були зареєстровані й інші члени родини (а.с.18). 15.11.2006 року в с. Жовтневе Болградського району Одеської області було складено заповіт, відповідно до якого, мати позивача [PERSON] заповіла все майно, належне їй на день смерті своїй доньці, позивачу - [PERSON] , даний заповіт було посвідчено секретарем Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області та зареєстровано в реєстрі за №131 (а.с.11). Так, з матеріалів спадкової справи №538/2010 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , надісланої з Одеського державного нотаріального архіву (а.с.71-105) вбачається, що: - 15.11.2006 року [PERSON] було складено заповіт на ім`я доньки [PERSON] , яким спадкодавець заповіла їй все своє майно, права та обов`язки (а.с.85); - 28.09.2010 року [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] (а.с.75) - 04.02.2011 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,53 гектарів(а.с.92). - 04.02.2011 року на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом права на пайовий фонд майна СВК «Жовтневе» с. Жовтневе, Болградського району, грошових внесків з нарахованими процентами та компенсацією (а.с.91) Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну матері частку домоволодіння, нотаріусом відмовлено на підставі постанови від 03.10.2023 року у зв`язку з відсутністю у спадкодкоємця [PERSON] правовстановлюючого документу, що підтверджує її право власності на нерухоме майно (а.с.47). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. З огляду на матеріали спадкової справи, наявність заповіту на ім`я спадкоємця на все майно, видані на підставі цього заповіту свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, а тому позивач є спадкоємцем саме за заповітом, а не за законом. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті матері на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набула право на це майно, тобто на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved