Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

Позивач у листопаді 2023 року звернулась до суду із вказаним позовом до Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна,- квартири [ADDRESS] , який накладений постановою органу ДВС від 23.11.2009 року. Заявниця вказує, що вказана квартира належала її синові- [PERSON] на праві власності. [PERSON] був боржником у виконавчому провадженні ВП № 851703 з виконання виконавчого листа виданого 18.04.2007 року на виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області про стягнення аліментів на користь [PERSON] . Постановою від 14.10.2013 року арешт накладений державним виконавцем постановою від 23.11.2009 року в межах даного виконавчого провадження скасований у зв`язку із сплатою боргу за виконавчим документом. Однак станом на 12.09.2023 року згідно відповіді державного нотаріуса арешт в реєстрі не скасований. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняла заявниця. Наявність не скасованого арешту заважає заявниці оформити свої спадкові права. Орган ДВС у жовтні 2023 року повідомив заявниці, що вилучити запис про арешт з реєстру за заявою заявниці неможливо, оскільки вона не є стороною виконавчого провадження. Заявниця подала письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, просила заяву задовольнити, та зняти арешт. Орган ДВС повідомлений електронною поштою про дату, час та місце проведення судового засідання, представник не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правової позиції щодо позову не висловив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що на виконанні органу ДВС перебувало виконавче провадження ВП № 851703 з виконання виконавчого листа виданого 18.04.2007 року на виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] . В межах даного виконавчого провадження постановою виконавця від 23.11.2009 року було накладено арешт на все нерухоме майно належне боржнику. Постановою від 14.10.2013 року арешт накладений державним виконавцем постановою від 23.11.2009 року в межах даного виконавчого провадження скасований у зв`язку із сплатою боргу за виконавчим документом. Однак станом на 12.09.2023 року згідно відповіді державного нотаріуса арешт в реєстрі не скасований. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина, яку прийняла заявниця. Наявність не скасованого арешту заважає заявниці оформити свої спадкові права. Орган ДВС у жовтні 2023 року повідомив заявниці, що вилучити запис про арешт з реєстру за заявою заявниці неможливо, оскільки вона не є стороною виконавчого провадження. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої, частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22). В даній справі позов пред`явлений до неналежного відповідача- органу ДВС, що э самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідачем у справі має бути [PERSON] , а орган ДВС має бути третьою особою. Суд позбавлений можливості самостійно визначати склад відповідачів, оскільки дискреційне повноваження визначення належного відповідача у справі належить позивачу. Таким чином у задоволенні даного позову слід відмовити. Відмова у даному позові не позбавляє позивача подати позов до належного відповідача знов. Крім того, суд звертає увагу, що заявниця є законною правонаступницею [PERSON] , і вона має всі законні права на отримання в органі ДВС завірених належним чином копій документів виконавчого провадження, які збереглися у відповідному органі ДВС, і має право на звернення до державного реєстратора із заявою про припинення запису у державному реєстрі обтяження нерухомого майна, яке за життя належало [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed