Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на ? частину вказаної\~ квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 03 вересня 2005 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час проживає з матір`ю. У шлюбі, в 2006 році за спільні кошти сторонами придбано квартиру, розташовану за вищезазначеною адресою. Покупцем квартири за договором купівлі-продажу є відповідачка, на неї також було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Питання про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто, тому позивач звернувся до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна. Ухвалою судді від 20 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, 21.02.2024 отримала копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з додатками, а 27.03.2024 через канцелярію суду подала заяву в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила справу розглянути за її відсутності (а.с.26). У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 03 вересня 2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 03.09.2005 (а.с.7). Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.8). За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С.Ю. (а.с.9-10). За умовами цього договору покупцем квартири вказана відповідачка [PERSON] . На підставі вищезазначеного договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.12.2006 (а.с.11). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону в частині визнання за сторонами права власності на 1/2 частину квартири. Враховуючи визнання позову відповідачкою, а також те, що квартира, яка є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, при цьому залишивши у власності відповідачки 1/2 частину спірної квартири, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши квартиру у їх спільній частковій власності. Стосовно вимоги про визнання спірного майна спільним сумісним майном\~ сторін, суд зазначає таке. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.\~ При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна\~\~\~\~ є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. Ураховуючи, що у цій справі метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування у шлюбі, підстав для задоволення вимоги про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності немає, тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити, що відповідатиме правовому висновку в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial