Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

у червні 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, розірвання шлюбу та поділ майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що утравні 2010 року позивач та відповідач познайомились на підприємстві, де вони працювали. Між ними виникли теплі відносини та взаємна зацікавленість, які поступово переросли у справжнє почуття. З жовтня 2015 року вони почали проживати однією сім`єю, проявляючи взаємну любов та турботу, ведучи спільний бюджет. Спершу молода сім`я винаймала житло (проживали за адресою: [ADDRESS] ). Маючи певні накопичення, здобуті до початку спільного проживання, позивачем та відповідачем було прийнято спільне рішення про покращення їхніх житлових умов шляхом придбання житла. Позивач мала депозитний рахунок та матеріальну підтримку від свого батька - [PERSON] 28 жовтня 2015 року відповідач, діючи в інтересах молодої сім`ї, створеної з позивачем, уклав з ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» договір купівлі-продажу майнових прав № 12577/РН-К, за умовами якого відповідач придбав майнові права на квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 3.1 Договору на дату його підписання вартість майнових прав на квартиру складала 917 681,73 грн. У 2016 році позивач відчужила належний їх автомобіль Ford Fiesta, вилучені кошти витрачено на облаштування квартири. Також на ремонт та придбання меблів, побутової техніки використовувались поточні доходи сім`ї позивача та відповідача. На початку січня 2017 року була завершена більша частина ремонтних робіт, тож 15 січня 2017 року позивач та відповідач переїхали до власного житла. Вже проживаючи у власній квартирі, позивач та відповідач продовжували її облаштування шляхом придбання меблів та побутової техніки. Загалом, з жовтня 2016 року і по серпень 2017 року сім`єю позивача та відповідача було придбано товарів на облаштування житла, орієнтовною вартістю 171000 грн: серед них меблі на кухню, які позивач оцінює у 40000 грн, газову плиту, яку позивач оцінює у 1000 грн, духовку, яку позивач оцінює в 10 000 грн, витяжку, яку позивач оцінює у 5000 грн., холодильник, який позивач оцінює в 12000 грн, меблі у вітальню, які позивач оцінює у 20500 грн, меблі в коридор, які позивач оцінює в 8000 грн, меблі в спальню, які позивач оцінює у 20000 грн, телевізор Samsung, діагональ 55 дюймів, який позивач оцінює в 25000 грн, телевізор Samsung, діагональ 40 дюймів, який позивач оцінює у 10000 грн, телевізор Kiwi, який позивач оцінює у 5500 грн, меблі у ванну кімнату, які позивач оцінює у 5000 грн. Вважаючи придбану квартиру спільною власністю, 14 березня 2017 року позивач реєструє за вказаною адресою місце свого проживання. У квітні 2017 року позивач та відповідач, очікуючи на появу малюка , приймають рішення офіційно зареєструвати свої шлюбні відносини. 21 квітня 2017 року Дніпровським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем за актовим записом № 531. [INFO] у подружжя [PERSON] народився син [PERSON] . Проте, подружнє життя не склалося і в жовтні 2020 року позивач та відповідач припинили ведення спільного господарства, фактично припинили шлюбні відносини. Посилаючись на наведені обставини, просила суд: 1). встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з жовтня 2015 року по 20 квітня 2017 року. 2). розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 квітня 2017 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 531. 3). визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: - квартиру [ADDRESS] ; - меблі на кухню, які позивач оцінює у 40000 грн, газову плиту, яку позивач оцінює у 1000 грн, духовку, яку позивач оцінює в 10000 грн, витяжку, яку позивач оцінює у 5000 грн., холодильник, який позивач оцінює в 12000 грн, меблі у вітальню, які позивач оцінює у 20500 грн, меблі в коридор, які позивач оцінює в 8000 грн, меблі в спальню, які позивач оцінює у 20000 грн, телевізор Samsung, діагональ 55 дюймів, який позивач оцінює в 25000 грн, телевізор Samsung, діагональ 40 дюймів, який позивач оцінює у 10000 грн, телевізор Kiwi, який позивач оцінює у 5500 грн, меблі у ванну кімнату, які позивач оцінює у 5000 грн, всього на суму 171000 грн, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 4). поділити спільне майно подружжя: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] ; - виділити [PERSON] меблі на кухні, вартістю 40000 грн, меблі у вітальні, вартістю 20500 грн меблі в коридорі, вартістю 8000 грн, меблі в спальні, вартістю 20000 грн., меблі у ванній кімнаті, вартістю 5000 грн. - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] ; Виділити [PERSON] газову плиту, вартістю 10000 грн, духовку, вартістю 10000 грн, витяжку, вартістю 5000 грн, меблі в коридорі, вартістю 8000 грн., телевізор Samsung, діагональ 55 дюймів, вартістю 25000 грн, телевізор Samsung, діагональ 40 дюймів, вартістю 10000 грн, телевізор Kiwi, вартістю 5500 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 30 червня 2023 року від представника позивача адвоката Мельник Н.О. надійшла заява на усунення недоліків, разом із квитанцією про сплату судового збору. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3 липня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 30 серпня 2023 року. 30 серпня 2023 року учасники справи у судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без її участі, клопотання про виклик свідків зазначила що підтримує, про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті не заперечує. Судом у зв`язку з неявкою учасників справи та їх представників було відкладено розгляд справи на 5 жовтня 2023 року. 5 вересня 2023 року до суду від представника позивача адвоката Мельник Н.О. надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2023 року вказане клопотання було задоволено. 5 жовтня 2023 року у судове засідання з`явився відповідач [PERSON] та в режимі відеоконференції брала участь представник позивача адвокат Мельник Н.О. Відповідач [PERSON] подав письмову заяву, в якій зазначив, що з жовтня 2015 року проживає з [PERSON] , вони мали спільний бюджет, оскільки проживали в орендованих квартирах вирішили придбати квартиру, наприкінці жовтня 2015 року він підписав договір на придбання майнових прав на квартиру, більшу частину коштів сплатив він у розмірі 2/3, частину дала [PERSON] . У березні 2022 року [PERSON] виїхала за кордоном із сином, і повертатися не збирається. При поділі вважає справедливим, якщо меблі та техніка залишиться йому, а [PERSON] взамін отримає 1/2 квартири. У судовому засіданні [PERSON] зазначав що він не проти розірвання шлюбу та поділу майно в рівних частинах. Представник позивача попросила із врахуванням позиції позивача надати час для врегулювання спору мирним шляхом. Судом було оголошено перерву та призначено розгляд справи на 15 листопада 2023 року. 13 листопада 2023 року до суду від представника позивача адвоката Мельник Н.О. та [PERSON] надійшла заява про затвердження мирової угоди та мирова угода. У судовому засіданні представник позивача та відповідач просили затвердити мирову угоду. Судом було оголошено перерву та зобов`язано учасників надати повну Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належність [PERSON] на праві власності квартири яка є предметом поділу. Судове засідання було відкладено на 12 грудня 2023 року. 11 грудня 2023 року до суду надійшла інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, згідно якої квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно актуальної інформації про обтяження, на вказану квартиру ухвалою Печерського районного суду м. Києва накладено арешт, особа в інтересах якої встановлено обтяження Державне бюро розслідувань. 12 грудня 2023 року у судове засідання з`явився відповідач [PERSON] та в режимі відеоконференції брала участь представника позивача адвокат Мельник Н.О. Судом було відмолено у затвердженні мирової угоди, та витребувано у Державного бюро розслідувань інформацію на якій стадії перебуває кримінальне провадження № 62021000000000315. 21 грудня 2023 року від слідчого першого відділу Управління Головного слідчого управління ДБР Бойка М. надійшов лист, в якому повідомлено, що слідчими Головного слідчого управління Державного ю розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62021000000000315 від 23 квітня 202 року за підозрою 34 учасників злочинної організації, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 203-2, ч. 4 ст. 28 ч. З ст. 369, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 365-3, 1, 2, 3 ст. 255 КК України. У межах досудового розслідування даного кримінального провадження [PERSON] повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 203-2 України. У ході досудового розслідування даного кримінального провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації, на майно підозрюваного [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] , та автомобіль марки VOLKSWAGEN TIGUAN .з АРЗ190НЕ накладено арешт. На даний час, у кримінальному провадженні триває виконання вимог 290 КПК України. 7 лютого 2024 року у судовому засіданні в режимі відеоконференції брала участь представник позивача адвокат Мельник Н.О., яка вказала, що вона підтримує позовні вимоги, просила закрити підготовче провадження та призначити справу по суті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 7 лютого 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 5 березня 2024 року. 5 березня 2024 року у судовому засіданні в режимі відеоконференції брала участь представника позивача адвокат Мельник Н.О., яка просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечував. Свідки у судове засідання не з`явились, представник позивача зазначила що оскільки відповідач визнає позов, вона не вбачає підстав для допиту свідків. Судом було прийнято відмову представника позивача від допиту свідків та продовжено розгляд справи. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 21 квітня 2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували шлюбі, який зареєстровано Дніпровським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві актовий запис № 531 (а.с. 9). [INFO] у подружжя [PERSON] народився син [PERSON] (а.с. 11). Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просила встановити факт проживання із [PERSON] із жовтня 2015 року, з метою визнання спільно сумісною власністю квартири, яка придбана 28 жовтня 2015 року та зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Відповідач у судовому засіданні [PERSON] позов визнав повністю. В процесі розглядати справи, після подання учасниками справи заяви про затвердження мирової угоди, суд зобов`язав учасників справи надати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо квартири, яку вони просять поділити. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яка надана представником позивача, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно актуальної інформації про обтяження, на вказану квартиру ухвалою Печерського районного суду м. Києва накладено арешт, особа в інтересах якої встановлено обтяження Державне бюро розслідувань (а.с. 83-84). Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 3 листопада 2022 року у справі 757/30646/22-к клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах першого відділу Управління з досудового розслідування військових правопорушень, а також порушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинених внаслідок ведення Російською Федерацією, із залученням представників інших держав, агресивної війни проти України Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань Вербієць Андрія Сергійовича, про арешт майна у кримінальному провадженні № 62021000000000315, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.04.2021, задоволено. Накладено арешт на майно належне [PERSON] , [INFO] , а саме: квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марка та модель: VOLKSWAGEN TIGUAN д.н.з [NUMBER] . Крім того, судом було здійснено запит Державного бюро розслідувань щодо кримінального провадження № 62021000000000315. 21 грудня 2023 року від слідчого першого відділу Управління Головного слідчого управління ДБР Бойка М. надійшов лист, в якому повідомлено, що слідчими Головного слідчого управління Державного ю розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62021000000000315 від 23 квітня 202 року за підозрою 34 учасників злочинної організації, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 203-2, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 365-3, 1, 2, 3 ст. 255 КК України. У межах досудового розслідування даного кримінального провадження [PERSON] повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 203-2 України. У ході досудового розслідування даного кримінального провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації, на майно підозрюваного [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] , та автомобіль марки VOLKSWAGEN TIGUAN реєстраційний номер [NUMBER] накладено арешт. На даний час, у кримінальному провадженні триває виконання вимог 290 КПК України. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у цивільній справі № 723/826/19. Застосовуючи цю позицію до цих правовідносин, суд зазначає, що фактично позовні вимоги спрямовані не на захист сімейних прав позивача, зокрема на поділ спільної сумісної власності подружжя, а на виведення майна відповідача з під можливого у кримінального провадженні додаткового покарання у вигляді конфіскації, що не узгоджуються із завданням цивільного судочинства, а також свідчить використання учасниками справи «права на зло». Звертаючись до суду з позовом ні позивач, ні відповідач не повідомили, що відповідач [PERSON] є підозрюваним у вчиненні кримінальних правопорушеньч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 203-2 України, з метою забезпечення можливої конфіскації, на майно підозрюваного [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] , та автомобіль марки VOLKSWAGEN TIGUAN реєстраційний номер [NUMBER] накладено арешт. До матеріалів позовної заяви позивачем було надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо квартири [ADDRESS] . Дата та час формування першого витягу - 1 лютого 2017 року; (а. с. 24), а другого 17 січня 2023 року (а.с. 25-26). Разом з тим надаючи такий письмовий доказ - ірнформацію з Рестру (де дата та час формування - 17 січня 2023 року (а.с. 25), позивач фактично забрала розділ, який містив інформацію про державну реєстрацію обтяжень, де було зазначено про арешт вказаної квартири (дата та час державної реєстрації обтяження - 8 листопада 2022 року (а.с. 84). Позов до суду подано 1 червня 2023 року, коли така інформація вже була у Реєстрі. Тобто, станом на 17 січня 2023 року - дату останнього наданого до позову витягу, [PERSON] та її представник знали про обтяження, і свідомо бажали ввести суд в оману, що свідчить про зловживання процесуальними правами обома учасникам справи. Лише на вимогу суду, представником позивача було надано повну Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо квартири [ADDRESS] , де було зазначено про обтяження щодо спірної квартири. Квартира, як зазначає позивач придбана та зареєстрована у жовтні 2015 року, коли вони з [PERSON] почали проживати разом, при цьому відповідач визнає обставини спільного проживання, які жодними письмовими доказами не підтвердженні. Визнання позову відповідачем про встановлення факту спільного проживання із позивачем є метою виведення 1/2 квартири із під арешту та можливої її конфіскації. Від допиту свідків у зв`язку з тим, що відповідач визнає позов позивач відмовилась. Жодних письмових доказів про сплату [PERSON] коштів за майнові права на квартиру позивачем не надано. Таким чином, суд вважає, що справжньою метою вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання квартири спільного сумісною власністю, та факт визнання відповідачем позову, є не вирішення цивільного спору, а виведення майна відповідача з під конфіскації в межах кримінального провадження, що і є виявом використання «права на зло». Суд зазначає, що в межах цивільного судочинства не вправі підміняти собою суд у кримінальному судочинстві та визначати перелік та вид майна, що підлягає конфіскації, а тим більше, звільняти його з-під такої конфіскації. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки запропонований позивачем спосіб поділу спільного майна подружжя, шляхом присудження майна їй 1/2 частини квартири, яка арештована у кримінальному провадженні на забезпечення виконання покарання у вигляді конфіскації майна та на відшкодування шкоди потерпілим, фактично призведе до виведення такого майна з-під дії заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, що не відноситься до компетенції суду в порядку цивільного судочинства та свідчить про вживання учасниками справи «права на зло», враховуючи, що позивач не позбавлена можливості захистити свої майнові права шляхом пред`явлення до відповідача позову про стягнення грошової компенсації її частки у спільному майні, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, за необґрунтованістю. Такого висновку, дійшов Верховний Суд у справі № 161/19652/21 в ухвалі від 13 березня 2023 року, який відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою особи на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі за позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, виділення у власність автомобіля, визнання його індивідуальною власністю, припинення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та зняття арешту з майна. Враховуючи наведе, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині вимог про встановлення факту спільного проживання та визнання квартири спільним майном подружжя необгрнутованими та такими, що задоволенню не підлягають. Щодо вимог про розірвання шлюбу то поділу меблів, які були придбані у період шлюбу, то суд виходить із наступного. Із позовної заяви вбачається, що шлюбні відносини між сторонами не склались, проживають окремо, мають протилежні погляди на життя, втратили почуття любові і поваги. Шлюб існує лише формально, подальше спільне життя і збереження сім`ї із відповідачем неможливе і не відповідає його інтересам. Згідно із статтею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За приписом частини 2 статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1ст. 71 СК України). Відповідач у судовому засіданні визнав заявлені стороною позивача вимоги, просив позов задовольнити. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що [PERSON] визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ меблів, суд вирішив, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачем був запропонований варіант поділу меблів, суд вирішив не відступати від такого варіанту. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7760,67 грн за подання позову, (а.с. 52) . Оскільки позов задоволено частково, суд покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 3804,25 грн..

Outcome: partial