Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

23 листопада 2023 року [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до держави російська\~федерація в\~особі посольства\~держави росія\~в Україні\~(далі\~ російська\~федерація)\~про відшкодування\~моральної шкоди. Позовна заява\~мотивована тим,\~що з\~24\~лютого 2022\~року по\~даний час російська федерація завдає шкоди населеним пунктам України, знищує, пошкодує майно України, громадян, та вбиває останніх. Внаслідок вказаного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані російською федерацією, позбавлені свободи, прав, та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі, медикаментів тощо. В тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців, які врятувалися переїздом у населені пункти у яких не відбуваються військові дії. Позивач здійснював\~догляд за\~своєю матір`ю\~похилого віку\~ [PERSON] ,\~ [INFO] .\~В результаті\~систематичних переживань\~за свою\~сім`ю,\~своїх близьких,\~викликаних тривогами,\~обстрілами м.\~Кривого Рогу,\~в тому\~числі району\~місті в\~якому він\~мешкає,\~на нервовому\~ґрунті він\~переніс два\~інсульти,\~після чого\~не може\~доглядати матір.\~Також,\~позивач не\~може працювати,\~позбавлений можливості\~заробляти грошові\~кошти на\~своє утримання\~та на\~утримання своєї\~сім`ї,\~а тому\~вказані обставини\~викликали у\~нього стан\~відчаю,\~депресії,\~в подальшому\~він потребує\~довгої та\~складної реабілітації.\~Протиправними діями\~відповідача позивачу\~завдано моральної\~шкоди,\~яку він\~оцінює в\~753\~000\~Євро,\~що еквівалентно\~30\~496\~500\~грн,\~та просив\~суд стягнути\~вказану суму\~грошових коштів\~на його\~користь.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Позивач у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в заочному порядку, позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] являється громадянином України, проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом серії [NUMBER] виданого Центрально-Міським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 09.10.1998. Згідно відомостей довідки Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 21.03.2022 № 1216, [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, як отримувач компенсаційної виплати, призначеної з 01.01.2023 по 30.06.2023 за надання соціальних послуг [PERSON] , [INFO] , особі яка нездатна до самообслуговування і потребує постійної сторонньої допомоги. [PERSON] , [INFO] є матір`ю [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданого 06.05.1967 Дзержинським райбюро ЗАГС м. Кривого Рогу, актовий запис № 1038. Висновком лікарів-спеціалістів [PERSON] встановлено наступний діагноз: гострий мозковий інсульт в ПСМА (ВББ?), протромботичний підтип, лівобічна пірамідна недостатність, дизартрія. К87-Гіапертонія з ускладненням Основний ГХ, 3ст, 3, риск 4. І11.0 Гіпертензивна (гіпертонічна) хвороби серця з (застійною) серцевою недостатністю, діагноз за ІСРС-2: К90-Інсульт/порушення мозкового кровообігу Супутній. Згідно приписів ч. 1\~ст.\~49\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1\~ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень\~статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно п. 8 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~статті 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федераціїпроти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Також відомим є те, що 24 лютого 2022 року російська федераціяздійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022\~Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження\~військове вторгнення російської федераціїдо України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. За приписами ч. 6\~ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII\~відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федераціюяк на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Російська федераціяздійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення їй шкоди. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, російська федераціявийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення російською федерацієюз 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федераціязаперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на російську федераціюсудового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російською федерацієюпроти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України). Внаслідок військової агресії російської федераціїпроти України, позивач зазнав моральних і душевних страждань, пов`язаних з систематичними хвилюваннями, за своє життя, та життя своїх рідних, обстрілами міста Кривого Рогу, в якому він проживає, та як результат на нервовому ґрунті переніс два інсульти, і немає змоги доглядати за хворою матір`ю, оскільки сам потребує догляду. У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. За таких обставин, суд вважає, що відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває порушення, що були допущені російською федерацієювідносно нього. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості, та вважає за необхідне стягнути на корить позивача 25\~000 грн моральної шкоди, розмір якої є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial