Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивач є наймачем квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У даній квартирі також зареєстрований син позивача [PERSON] . Разом з тим відповідач вже більше 20 років не проживає у зазначеній вище квартирі, речі його там відсутні, хоча ні позивач, ні інші члени сім`ї перешкод відповідачу для проживання у квартирі не чинять. Позивач обізнана, що відповідач на даний час проживає за кордоном. При цьому відповідач не сплачує комунальні платежі та не здійснює витрати на утримання вказаного нерухомого майна. Такі обставини створюють позивачу перешкоди у належному користуванні квартирою та в оформленні субсидії, а також зумовлюють покладання на позивача додаткових витрат. Позивач зазначила, що домовленість щодо використання житлового приміщення за відсутності відповідача між сторонами не досягалась. За таких підстав позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 28.11.2023 відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначене судове засідання на 04.01.2024 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 04.01.2024 судове засідання відкладене на 29.01.2024 у зв`язку з неявкою відповідача. 29.01.2024 судове засідання відкладене на 26.02.2024 у зв`язку з неявкою учасників справи, визнано обов`язковою явку позивача у судове засідання. 26.02.2024 судове засідання відкладене на 21.03.2024 за клопотанням позивача у зв`язку з неявкою представника позивача. У судовому засіданні 21.03.2024 позивач [PERSON] та її представник адвокат Скиба В.М. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити повністю. Позивач додатково пояснила, що вже тривалий час не підтримує жодних відносин з відповідачем та не обізнана про обставини його життя. Зазначила, що наймачем спірної квартири є з 1984 року. Відповідач виїхав з квартири у 2000 році, забравши усі свої речі. Про намір повернутись до цієї квартири відповідач не повідомив. Позивач обізнана, що відповідач перебуває за кордоном, а також має у своїй власності інше нерухоме майно. Позивач не може оформити субсидію через зміни у законодавстві та з підстав реєстрації відповідача у квартирі. Позивач несе додаткові витрати, зокрема на оплату послуг за вивіз сміття, які розраховуються з кількості осіб, зареєстрованих у квартирі. У судове засідання 21.03.2024 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, повторно не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до абз. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно з абз. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Суд установив, що 14.05.1984 [PERSON] на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради № 306 від 11.05.1984 виданий ордер № 574 серії МК на право зайняття квартири [ADDRESS] . Ордер виданий сім`ї у складі двох осіб: [PERSON] та її чоловік [PERSON] (а.с. 12). 19.10.1994 позивач розірвала шлюб зі [PERSON] , залишивши собі прізвище [PERSON] . Указане підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 16). 28.09.2000 [PERSON] та [PERSON] одружились та дружині присвоєне прізвище [PERSON] . 30.12.2011 даний шлюб також був розірваний та після реєстрації розірвання шлюбу дружині залишене прізвище [PERSON] (а.с. 14, 13). Як вбачається зі свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , 28.05.2013 [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 15). Відтак суд встановив, що на підставі ордеру № 574 серії МК позивач є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.01.2008 у справі № 2-6703/2007 [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування зазначеною вище квартирою (а.с. 11). Згідно з ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Як вбачається з довідок ДП «Дружба сервіс-житло 2» № 37 від 16.12.2015 (а.с. 8), № 233 від 02.09.2021 (а.с. 7) та з довідки ПП «Дружба сервіс-житло 1» від 06.11.2023, з 16.11.1987 по даний час у вказаній вище квартирі зареєстрований син позивача [PERSON] , [INFO] . З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відповідач набув право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] як член сім`ї наймача. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до абз. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 758/8097/18-ц. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що відповідач з 2000 року не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актами комісії ДП «Дружба сервіс-житло 2» про перевірку паспортного режиму від 01.09.2021 та про встановлення факту непроживання особи від 10.09.2023 (а.с. 9, 10). При цьому докази того, що між сторонами наявна домовленість про порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а також про збереження права користування цим житлом за відповідачем під час його тривалої відсутності, суду не надані. Крім цього, відповідач не приймає участі в утриманні даного нерухомого майна, не сплачує комунальних платежів та зі скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом не звертався. Разом з тим реєстрація відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у вільному користуванні нерухомим майном. Зокрема, позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, нарахування яких здійснюється відповідно до кількості осіб, зареєстрованих у квартирі, а також не може оформити субсидію, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 13.09.2021 (а.с. 8 зв.бік). При цьому відповідач у судове засідання не з`явився та не надав суду будь-яких доказів про поважність причин відсутності у вказаному житлі та на спростовування доводів позивача. Більше того у порядку підготовки судової справи до розгляду суд здійснив перевірку відомостей, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та встановив, що відповідачу на праві приватної власності належать будинок та квартира, розташовані у с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанціями від 09.09.2021, 25.09.2023 (а.с. 1, 2, 22). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved