Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з під арешту, у якій позивачка просить скасувати арешт та заборону на відчуження 1/5 частини квартири під [ADDRESS] , що належить [PERSON] . За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. 06 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача адвоката Лоскутова Сергія Пилиповича, у якому заявник просить залучити в якості співвідповідача Головне управління Державної податкової служби в Одеській області; витребувати у Малиновського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) матеріали виконавчого провадження, що перебувало на виконанні Другого відділу державної виконавчої служби Малиновського районного управління юстиції на підставі виконавчого листа, виданого Малиновським районним судом міста Одеси від 25.12.2003 року у справі №1-1389; витребувати у Малиновського районного суду м. Одеси інформацію стосовно виконання вироку Малиновського районного суду м. Одеси від 25.11.2003 року №1-1389 в частині конфіскації майна засудженої [PERSON] . Ухвалою суду від 06 березня 2024 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Надано відповідачеві 15-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву. Задоволено клопотання про витребування доказів. Судове засідання по справі призначено на 25 березня 2024 року. 12 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від Малиновського ВДВС у місті Одеси надійшов відзив, у якому заявник просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 18 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від Головного управління ДПС в Одеській області надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача. 21 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від Малиновського районного суду м. Одеси надійшла відповідь на ухвалу суду від 06.03.2024 року в частині витребування доказів. 25 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача, у якій він просить здійснити розгляд справи за його відсутності. У судове засідання, що відбулося 25 березня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Будь-яких інших заяв або клопотань не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до довідки КП «БТІ» ОМР від 27.02.2023 року №22562/04-04, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане «КРАЯН» ВАТ ХК 22.04.2002 року №11-02, реєстраційний запис від 06.08.2002 року №3121 у реєстровій книзі №454пр на сторінці 14. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 06.10.2003 року у справі №1-1389/03 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців з конфіскацією майна. Постановою Другого Малиновського ВДВС про арешт май \~ \~ \~ \~на боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2004 року накладено арешт на все майно [PERSON] , зокрема, на майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис про смерть №8902 від 13.09.2022 року. При цьому, [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 14 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, внаслідок чого прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON] . [PERSON] звернулася до Приморської державної нотаріальної кондори у місті Одесі із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою Приморської державної нотаріальної кондори у місті Одесі про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.07.2023 року №19460/02-31, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON] у зв`язку із наявністю арешту на майно. Щодо юрисдикції спору, то суд зазначає наступне. Кримінальне провадження за фактом вчинення [PERSON] було розпочато та закінчено на підставі КПК 1960 року. У постанові ВП ВС від 24.04.2019 по справі № 2-3392/11 вказано, що Вирішуючи питання щодо юрисдикційної належності спору, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що згідно з п. 9 розд. XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Оскільки, арешт на майно [PERSON] був накладений у межах кримінального провадження, що здійснювалося на підставі КПК 1960 року, враховуючи те, що [PERSON] не була учасником кримінального провадження, суд доходить до висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо належних відповідачів, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий саме висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19). Проте у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо відповідної участі у справі відповідного територіального органу Державної податкової служби України. У заяві ГУ ДПС України в Одеській області про розгляд справи без участі, відповідач зазначає про те, що предмет спору не стосується інтересів контролюючого органу. Тому, суд вважає, що ГУ ДПС України в Одеській області є належним відповідачем у справі. Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 виклала висновок про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18зроблено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. ВС також зазначив про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що права позивача, як спадкоємця після смерті власника частини квартири за адресою: [ADDRESS] , - [PERSON] , порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з квартири. Крім того, суди правильно зазначили про те, що позивачем правильно обрано спосіб захисту своїх прав та заявлено позовні вимоги до належного відповідача. Спір правильно розглянутий судами у порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого цивільного права. Враховуючи правові підстави позову, а також те, що предметом позову є зняття арешту з майна боржника (засудженої особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, взявши до уваги те, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який позбавлений можливості оформити право власності у порядку спадкування за заповітом, вказаний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21). Враховуючи те, що предметом позову є зняття арешту з майна боржника (засудженої особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, взявши до уваги те, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який позбавлений можливості оформити право власності у порядку спадкування за заповітом, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви у повному обсязі. На підставі зазначеного,

Outcome: approved