Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

В січні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - зняти з [PERSON] обов`язок щодо сплати щомісячно аліментів (припинити стягнення) на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , який покладено на [PERSON] рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. по справі № 761/29221/18, з дня подачі до суду цієї позовної заяви (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] [INFO] починаючи з липня 2019р. або з серпня 2019р. або з березня 2020р. або з дня подачі цієї позовної заяви (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 16 серпня 2008р., який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народився син: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. по справі № 761/29221/18 з позивача стягуються аліменти на утримання спільного сина сторін на користь відповідачки. Разом з тим, за бажанням дитини, з липня 2019р. спільна дитина сторін постійно проживає разом з позивачем, та повністю перебуває на його утриманні, а тому на думку позивача, з нього безпідставно стягуються примусово аліменти на утримання сина на користь відповідачки. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідачка проти позову заперечила, зазначивши, що після розірвання шлюбу між сторонами була усна домовленість про те, що спільний син сторін буде проживати разом з матір`ю, а батько зможе відвідувати дитину, спілкуватися з нею та брати дитину на певний час за своїм місцем проживання. В липні 2019р. позивач забрав спільну дитину сторін на прогулянку і з того часу не повернув дитину матері. Відповідачка звертала увагу суду, що в провадженні суду перебуває цивільна справ про визначення місця проживання спільної дитини сторін, і по теперішній час позивач чинить відповідачці перешкоди у спілкуванні з дитиною, яку вона не бачила з липня 2019р., а тому вимоги позивача на думку відповідачки не ґрунтуються на вимогах закону, при цьому відповідачка зазначала, що з лютого 2021р. вона не отримує від позивача аліменти на утримання дитини. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, Відповідачка, та її представники, про час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку, за час розгляду справи в суді відповідачка була лише в засіданнях: 18 травня, 06 липня 2021р., в решті судових засіданнях була відсутня, поважності причин неявки не повідомила. В подальшому неодноразово клопотала про перенесення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю явки в судові засідання її представників (адвокатів). В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони відповідача, враховуючи тривалий розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2008р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2015р. по цивільній справі № 761/13633/15-ц. В шлюбі у сторін народився син: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. по справі № 761/29221/18, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 липня 2018р. і до досягнення дитиною повноліття. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно п. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ст. ст. 11-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. За змістом ст. 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є наявність або відсутність особистих та майнових прав і обов`язків позивача, як платника аліментів із одержувачем аліментів та дитиною, на користь якої вони стягуються на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ст.18 СК Україна, згідно з якою одним з них є припинення правовідношення. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що з липня 2019р. спільна дитина сторін (син) проживає разом з ним, а тому він не повинен здійснювати сплату аліментів на утримання сина на користь відповідачки. Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023р. по цивільній справі № 761/37027/20, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2023р. скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] . В іншій частині позову [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини залишено без задоволення. Враховуючи те, що правовий механізм припинення сплати аліментів у разі, якщо змінилося місце проживання дитини з одним із батьків, нормами Сімейного кодексу України не визначений, суд вважає, що саме визначення місця проживання дитини сторін разом з батьком є тією обставиною, що породжує припинення правовідношення щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина на користь матері, з якою дитина не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення вимоги № 1, а саме: слід припинити з 31 жовтня 2023р., стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 липня 2018р. і до досягнення дитиною повноліття, які стягуються на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018р. у цивільній справі № 761/29221/18; а також підлягає частковому задоволенню і вимога № 2. Так, слід стягнути з [PERSON] (з якою дитина сторін не проживає) на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/ щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 31 жовтня 2023р. та до досягнення дитиною сторін повноліття ( [INFO] ). Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Згідно із п. 1) ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині вимог про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,8 грн., та на користь держави - 840,8 грн.

Outcome: partial