Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.06.2017 року за заявою відповідача приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №4079, який було подано для примусового виконання до Рівненського міського відділу ДВС ГТУЮ у Рівненській області і постановою державного виконавця Стариченко І.С. 27.11.2017 року було винесено постанову в рамках виконавчого провадження [NUMBER] про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року по цивільній справі №569/19407/17 було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. від 13 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 4079 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 34 643,92 гривень. Рішення набрало законної сили 26 березня 2019 року. Згідно до листа від 03 березня 2021 року за №41267 головний державний виконавець Рівненського міського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Мін`юсту Стариченко І.С. повідомила, що за виконавчим провадженням [NUMBER] з позивача було стягнуто та перераховано на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 3241,82 грн. Оскільки підставою отримання відповідачем грошових коштів в сумі 3241,82 грн. було стягнення з позивача у примусовому порядку заборгованості, згідно з виконавчим написом нотаріуса, який судом визнано таким, що не підлягає виконанню, вищевказану суму позивач вважає такою, що підлягає поверненню, адже правова підстава її набуття відповідачем згодом відпала. В досудовому порядку спір врегулювати не вдалося, відтак позивач змушений був звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач отримав копію ухвали від 29 липня 2021 року та копію позовної заяви із додатками. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідачем до відзиву не додано докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд встановив, що 05 жовтня 2017 року Рівненським відділом державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) було відкрито виконавче провадження № [NUMBER], щодо примусового виконання виконавчого напису № 4079 виданий 13 червня 2017 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року у цивільній справі №569/19407/17 задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. від 13 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 4079 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 34 643,92 гривень. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року у цивільній справі №569/19407/17 набрало законної сили 26 березня 2019 року. Відповідно до листа Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) від 03 березня 2021 року за вих. № 41267 зазначено, що з моменту відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з боржника [PERSON] на користь стягувача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було перераховано 3 241,82 грн. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Суд враховує ту обставину, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2019 року у цивільній справі №569/19407/17 було визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. від 13 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 4079 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 34 643,92 гривень, таким, що не підлягає до виконання. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» був виконавчий напис № 4079 від 13 червня 2017 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, то і відпала підстава для утримання ним коштів у сумі 3 241, 82 грн. стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № [NUMBER]. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що позов про стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 3 241, 82 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору у розмірі 908,00 грн підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved