Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

\~\~Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 квітня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації м. Запоріжжя, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , за актовим записом №168. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2021 року у справі №332/2342/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, сторонами було придбано квартиру, яку було оформлено на відповідача [PERSON] , а саме, 06.07.2005 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності та відповідачем [PERSON] , було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., за реєстровим номером 5091. Вказане майно набуте у період шлюбу, але добровільно його поділити відповідач не бажає, тому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді\~від \~21\~жовтня 2022\~року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи(а.с. 44). Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року задоволено заяву представника [PERSON] - адвоката Бабіча Сергія Анатолійовича про забезпечення позову. В забезпечення позову до моменту набрання чинності рішення по цій справі накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , із забороною відчуження і внесенням у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту , у межах ціни позову в сумі 291331,00 грн.(а.с. 50-53). 28.11.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач [PERSON] просить в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовити. Зазначає, що для купівлі квартири, що підлягає поділу 05.07.2005 року ним було укладено кредитний договір №ZPONGF00000063 із ПАТ "КБ "Приватбанк" на загальну суму 26880 доларів США. 05.10.2009 року відповідачем отримано 6325 доларів США страхового відшкодуванняза договором особистого страхування №ZPONGFP1216 від 05.07.2005 року, якаавтоматично була зарахована в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №ZPONGF00000063 від 05.07.2005 року, що, в свою чергу,підтверджується випискою про погашення по кредиту за період з 05.07.2005 по 29.01.2015 року. Також 19.06.2009 року відповідач отримав страхову виплату від Фонду соціального страхування за вищевказаним страховим випадком у розмірі 40140 грн., які також були направлені на погашення кредитної заборгованості. 23.06.2016 року відповідач отримав від своєї сестри - [PERSON] (на той момент - [PERSON] ), в борг грошові кошти у сумі 274166 грн., що за курсом НБУ 24.90 грн. за долар США на той момент становило 11011 доларів США, які направив на повне закриття кредиту за квартиру. Факт отримання позивачем від своєї сестри коштів на погашення кредиту за квартиру підтверджується розпискою від 23.06.2016 року. Згідно з Договором від 08.07.2021 року , посвідченого приватним нотаріусом Вовк І.І., [PERSON] має сплачувати аліменти [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] в розмірі 2200 грн., щомісячно на кожну дитину. На даний час, аліменти на дітей згідно цього договору позивачкою не платяться, в зв`язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 39600 грн. станом на листопад 2022 року. Просить наведені суми заборгованості врахувати при поділі майна подружжя, у відповідності до ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України (а.с. 79-138). 15.12.2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона просить задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що дійсно для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідач в інтересах сім`ї уклав кредитний договір. Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися кредитні кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя. В Постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 судом зазначено, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, а тому таке майно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Зазначає, що у погашенні кредиту який був отриманий Відповідачем в інтересах сім`ї на купівлю квартири, брала щомісячно участь Позивач [PERSON] . Вона працювала в ПАТ «Запоріжсталь» з 1996 року по 2018 рік. Отримувала стабільну заробітну плату, яку використовувала на утримання сім`ї, проведенням благоустрою в квартирі, та погашення кредиту №ZPONGF00000063, який був отриманий її колишнім чоловіком відповідачем по справі, для придбання квартири. (до відповіді на відзив долучила копію своєї трудової книжки та довідку про доходи форми ОК-5. В силу приписів ст. 81 ЦПК України, позивачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, те що нібито Відповідач отримавши страхову виплату, направив саме кошти на погашення кредиту. Крім, того долучена до відзиву виписка по кредиту, не підтверджує, що 19.06.2009 року, відповідач здійснював погашення за кредитом. Щодо нібито отримання відповідачем від своєї сестри - [PERSON] , що боргова розписка була складена відповідачем не 23.06.2016 року, а вже після виникнення між сторонами спору, щодо поділу спільного майна подружжя, адже під час подружнього життя [PERSON] , з [PERSON] , до часу виникнення спору про будь-які грошові запозичення мови не було. Згоду на складання розписки [PERSON] , не надавала, присутньою при її складанні та підписанні також не була(а.с. 156-174). Ухвалою суду від 14.02.2023 задоволено клопотання представника позивача адвоката Бабіч С.А. про витребування доказів від Вознесенівської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Запорізькій області, а саме відомості за період з 06.07.2005 року по 23.06.2016 року, щодо отримання [PERSON] , доходу(а.с. 187). Ухвалою суду від 14.02.2023 задоволено клопотання представника позивача адвоката Бабіч С.А., про витребування у відповідача [PERSON] , оригіналу розписки від 23.06.2016р., згідно якої [PERSON] отримав в борг від своєї сестри [PERSON] грошові кошти в сумі 274247 грн. (а.с. 188). 16.03.2023 року до суду надійшло заперечення на позовну заяву у якому відповідач [PERSON] посилається на докази, які викладені ним у відзиві на позовну заяву, та додатково зазначає, щов зв`язку із утвореною заборгованістю за кредитним договором, відповідач для її погашення взяв в борг у своєї сестри [PERSON] грошові кошти в сумі 274166 грн. Факт передачі коштів відповідачу у борг, а також їх повернення підтверджується розпискою від 23.06.2016 року. Проте оригіналу цього документу на даний час не збереглося, тому достовірність цього документу не має можливості підтвердитиналежним чином у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексуУкраїни(а.с. 203-205).. 21.03.2023 року позивачем надано до суду пояснення, у якому він зазначає, що факт отримання у борг коштів для сплати кредиту (як зазначає відповідач) повинен доводитись відповідачем належними письмовими доказами відповідно до ст. 78 ЦПК України, а не показами сестри, яка до речі є заінтересованою собою. У відзиві на позовну заяву, Відповідач зазначив, що факт передачі коштів відповідачу у борг, а також їх повернення підтверджується розпискою від 23.06.2016 року. У запереченні, Відповідач вже зазначає, про те, що оригіналу розписки від 23.06.2016 року на даний час не збереглося. Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги(а.с.209-210). Сторони в судове засідання не з`явилися . 29.03.2024 року до канцелярії суду від представника позивача, адвоката Бабіча С.А., надійшла заява у якій, він просить розглянути справу без участі позивача, позов підтримує в повному обсязі , клопотань не має. 29.03.2024 року до канцелярії суду від відповідача [PERSON] , надійшла заява у якій, він просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги не визнає , просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи,вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідност. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 23 квітня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації м. Запоріжжя, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , за актовим записом №168(а.с.16). Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2021 року у справі №332/2342/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.14-15). За час перебування у шлюбі, сторонами було придбано квартиру, яку було оформлено на Відповідача [PERSON] , а саме, 06.07.2005 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності та Відповідачем [PERSON] , було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., за реєстровим номером 5091(а.с.6-7) . Для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , 05.07.2005 року відповідач уклав із ПАТ "КБ "Приватбанк"кредитний договір №ZPONGF00000063(а.с. 113-121). Позивач, [PERSON] , працювала в ПАТ «Запоріжсталь» з 1996 року по 2018 рік, отримувала заробітну плату, а отже мала фінансову можливість сплачувати разом з відповідачем кошти за отриманий кредит. Під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження, те, що відповідач 23.06.2016 року отримав від своєї сестри - [PERSON] (на той момент - [PERSON] ), в борг грошові кошти у сумі 274166 грн., які направив на повне закриття кредиту за квартиру. Так у запереченні на відповідь, відповідач зазначив, що у нього не збереглась розписка про отримання коштів від 23.06.2016 року. Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Крім того, відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правової позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18 майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, належних та допустимих доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за Позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов законний, обґрунтований, тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved