Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

11 грудня 2023 року [PERSON] звернулася до суду в інтересах [PERSON] до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із позовом про відшкодування шкоди, стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.08.2022 року відбулось ДТП з вини водія [PERSON] , який керував ТЗ «Nissan Leaf», д.р.н. [NUMBER] та здійснив наїзд на [PERSON] , [INFO] . Внаслідок даного ДТП потерпілий [PERSON] , [INFO] , отримав тілесні ушкодження, які по своєму характеру відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що призводять до тривалого розладу здоров`я. З того часу і по сьогоднішній день [PERSON] , проходить лікування опорно-рухового апарату та у лікаря-психолога. [PERSON] повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30.01.2023 року в справі № 686/25960/22 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12022243000001983 від 26.08.2022 року закрито, [PERSON] на підставі ст. 46 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з законним представником потерпілого. Останнім було відшкодовано законному представнику Потерпілого [PERSON] [PERSON] моральну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в сумі 110 000 грн. В свою чергу, матеріальна шкода завдана ДТП [PERSON] не відшкодовувалась, з посиланням на наявність у нього страхового полісу, який підтверджує обов`язок відшкодування матеріальної шкоди страховою компанією. Наразі потерпілий [PERSON] , продовжує лікування після ДТП та станом на 14.06.2023 року йому було призначено інвалідність. Після численних консультацій з лікарями на предмет відновлення дотравматичного стану здоров`я Потерпілого [PERSON] , стало зрозуміло, що знадобиться дороговартісна та довготривала реабілітація до 16.05.2025 року. При цьому, [PERSON] , що є законним представником (матір`ю) потерпілого є єдиною особою, яка може утримувати, піклуватись та забезпечувати реабілітацію свого сина. У зв`язку із згаданими важкими обставинами та необхідністю в матеріальному забезпеченні потреб дитини-інваліда, [PERSON] , як законний представник [PERSON] , звернулась до ТДВ «СК «Альфа Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування від 09.08.2023 року, якою просила страхову компанію сплатити кошти страхового відшкодування у розмірі 117 000 грн. Проте, з того часу і по день звернення до суду [PERSON] не отримала ні відповіді, ні самого страхового відшкодування, що ставить під загрозу подальшу можливість проведення реабілітаційних заходів для потерпілого [PERSON] . З огляду на те, що на момент ДТП ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було застраховано ТЗ «Nissan Leaf» д.н.з. « [NUMBER] », то страховик взяв на себе обов`язок відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі. Враховуючи фактичну відмову в добровільній виплаті страхового відшкодування, з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» має бути стягнута спричинена потерпілому матеріальна шкода. Згідно відповіді ТДВ СК «Альфа-Гарант» від 21.12.2022 р. вказано, що поліс № 206778126 від 12.11.2021 р. має ліміт відповідальності на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 260 000 грн., франшиза 0, 00 грн. При цьому, мінімальний розмір страхового відшкодування при завдання шкоди, у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат. Тому розмір страхового відшкодування в даному випадку становить (6500 х 18) = 117 000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь штрафних санкцій з відповідача. Так, позивачем зазначено, що відповідачем пропущено 90-денний строк для прийняття рішення про виплату або невиплату страхового відшкодування. З огляду на неправомірність дій відповідача щодо не виплати позивачу страхового відшкодування, з вини якого не було вчасно сплачено страхове відшкодування, позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 14.11.2023 року по 07.12.2023 року пеню у розмірі 2461,81 грн,, 3 % річних у розмірі 230,79 грн. та інфляційні втрати у розмірі 936,00 грн., а в загальному разом із страховим відшкодуванням сума, що підлягає до стягнення з відповідача становить 120628,60 грн. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, що складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.12.2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 02.02.2024 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог. На пояснення своєї позиції представником відповідача зазначено, що відповідач визнає вимогу позивача про виплату страхового відшкодування у розмірі 117000,00 грн., але позбавлений можливості виплатити таке відшкодування у зв`язку із ненаданням позивачем необхідних документів. Таким чином, прострочення здійснення страхової виплати настало у зв`язку із бездіяльністю саме позивача, а не відповідача, а тому вимога позивача про стягнення штрафних санкцій є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовної заяви та просив її задовільнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, був повідомлений про час та місце проведення розгляду справи у встановленому законом порядку, позицію щодо позову висвітив у поданому відзиві. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом об`єктивно встановлено, що 26.08.2022 року відбулось ДТП з вини водія [PERSON] , який керував ТЗ «Nissan Leaf», д.р.н. [NUMBER] та здійснив наїзд на [PERSON] , [INFO] . Внаслідок даного ДТП потерпілий [PERSON] , [INFO] , отримав тілесні ушкодження, які, як вбачається із висновку експерта № 501 від 21.10.2022 року, по своєму характеру відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що призводять до тривалого розладу здоров`я. [PERSON] повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Вказане підтверджується ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30.01.2023 року в справі № 686/25960/22, згідно з якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12022243000001983 від 26.08.2022 року закрито, [PERSON] на підставі ст. 46 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з законним представником потерпілого. [PERSON] було відшкодовано законному представнику потерпілого [PERSON] [PERSON] моральну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в сумі 110000,00 грн., що підтверджується розпискою [PERSON] від 30.01.2023 року про отримання коштів. В свою чергу, матеріальна шкода завдана ДТП [PERSON] не відшкодовувалась, з посиланням на наявність у нього страхового полісу, який підтверджує обов`язок відшкодування матеріальної шкоди страховою компанією. Згідно відповіді ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за вих. №12/3414 від 21.12.2022 року, наданої на адвокатський запит за вих. № 59/22 від 15.12.2022 року вказано, що поліс № 206778126 від 12.11.2021 р. має ліміт відповідальності на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 260 000 грн., франшиза 0, 00 грн. 09.08.2023 року [PERSON] , як законний представник [PERSON] , звернулась до ТДВ «СК «Альфа Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, якою просила страхову компанію сплатити кошти страхового відшкодування у розмірі 117 000 грн. Проте, з того часу і по день звернення до суду [PERSON] не отримала страхового відшкодування, що відповідачем не спростовано. Потерпілому [PERSON] станом на 14.06.2023 року призначено інвалідність, що підтверджується медичним висновком № 189 про дитину-інваліда віком до 18 років від 14.06.2023 року встановленням дати переогляду 14.03.2026 року. Окрім того, формою індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда, що видається лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів закріплена індивідуальна програма реабілітації дитини-інваліда № 1120 від 16.06.2023 року, що передбачає реабілітаційні заходи з відновлення опорно-рухового апарату потерпілого [PERSON] до 16.05.2025 року. В силу положень статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно положень пунку 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до частин першої, другої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Такий правовий висновок викладено і в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №204/3783/16-ц (провадження №61-1141св18). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі №345/3335/17 (провадження №61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі №742/637/19 (провадження №61-320св20). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування поряд із положеннями цього Кодексу застосовуються положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV). В силу статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема шкода пов`язана із лікуванням потерпілого, стійкою втратою працездатності потерпілим та що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (стаття 23 Закону № 1961-IV). Згідно пункту 26.2 статті 26 Закону № 1961-IV, мінімальний розмір\~страхового відшкодування\~(регламентної\~виплати)\~за шкоду,\~пов`язану із\~стійкою втратою\~працездатності потерпілим\~внаслідок дорожньо-транспортної\~пригоди,\~становить: у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Відповідно до п. 26.3 ст. 26 Закону № 1961-IV, якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому\~Законом\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим\~Законом\~порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок\~ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із\~Законом № 1961-IV\~у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) . Вищевказаної правової позиції притримується Велика Палата Верховного суд , що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). З огляду на те, що на момент ДТП ТДВ «СК «Альфа-Гарант» було застраховано ТЗ «Nissan Leaf» д.н.з. « [NUMBER] », то страховик взяв на себе обов`язок відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі, з огляду на що, враховуючи фактичну відмову в добровільній виплаті страхового відшкодування, з ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» має бути стягнута матеріальна шкода відповідно до умов договору страхування відповідно до приписів Закону № 1961-IV та положень ЦК України. Як вже було зазначено вище, згідно ст. 26.2. Закону «Мінімальний розмір страхового відшкодування при завдання шкоди, у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України» визначено, «установити у 2022 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 6500 гривень, з 1 жовтня - 6700 гривень». Звідси, розмір страхового відшкодування в даному випадку становить 117000,00 грн. (6500 грн. х 18 мінімальних заробітних плат), що належить стягнути з відповідача на користь потерпілого [PERSON] . При цьому, суд оцінює критично доводи відповідача про бездіяльність законного представника відповідача, а саме про ненадання останньою належно завірених копій документів, необхідних для виплати страхового відшкодування з огляду на наступне. Статтею 35 (пп. 35.1, 35.2) Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено чіткий перелік документів, необхідних для долучення до заяви про виплату страхового відшкодування. При цьому, документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" п. 35.2 Закону, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування. З наведеного вбачається, що документи про які вказує відповідач, а саме медичний висновок № 189 про дитину-інваліда віком до 18 років від 14.06.2023 року та форму індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда № 1120 від 16.06.2023 року не передбачені переліком обов`язкових документів, які потерпілий зобов`язаний долучати до заяви згідно Закону. Відповідно до ст. 36.2 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у\~статті 35\~цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених\~статтями 32\~та/або\~37\~цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Згідно ст. 36.5. Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. З огляду на неправомірність дій відповідача щодо не виплати позивачу страхового відшкодування, з вини якого не було вчасно сплачено страхове відшкодування, позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 14.11.2023 року по 07.12.2023 року пеню у розмірі 2461,81 грн,, 3 % річних у розмірі 230,79 грн. та інфляційні втрати у розмірі 936,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно ч.\~2,\~5\~ст.\~11\~ЦК України,\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини; цивільні права та обов`язки можуть виникати як безпосередньо з актів цивільного законодавства. Сплата страхового відшкодування зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика палата ВС в Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц висловила правову позицію, яка полягає в тому, що ст. 625 ЦК поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Законний представник потерпілого [PERSON] звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування від 09.08.2023 року. Відповідач отримав дану заяву 14.08.2023 року, що підтверджується витягом про час перевірки статусу відстеження за накладною № 2900505545263, а отже 90-денний строк для прийняття рішення про виплату або невиплату страхового відшкодування закінчився 14.11.2023 року. З того часу і по сьогоднішній день відповідач не прийняв жодного рішення та не сплатив кошти страхового відшкодування позивачу. Тому, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій, а саме пені, 3% річних та інфляційних втрат сприймається судом як правомірна та така, що підлягає до задоволення. При цьому, суд сприймає розрахунки відповідача, здійснені за період з 14.11.2023 року по 07.12.2023 року як вірні та такі, що відповідають обставинам справи та приходить до висновку, що з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] слід стягнути пеню у розмірі 2461,81 грн. (днів: 24, облікова ставка НБУ x 2: 32), 3 % річних у розмірі 230,79 грн. (117000 х 3 х 24 / 365 / 100) та інфляційні втрати у розмірі 936,00 грн. (індекс інфляції за весь період = 1.0080000). Окрім того, позивачем по справі заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь понесених витрат на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн. з приводу чого суд зазначає наступне. Як вбачається із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2022 року між адвокатом Бейликом А.Б. та [PERSON] укладено Договір про надання правничої допомоги із долученням Звіту про витрачений час на надання правничої допомоги при підготовці до розгляду та розгляді справи № 686/32887/23 із детальним описом виконаних робіт та наданих послуг. Згідно п. 4 Додатку № 1 від 05.07.2023 року до Договору сторони погодили, що гонорар адвоката становить фіксований розмір у сумі 25000,00 грн. Вказана сума була передана позивачем адвокату Бейлику А.Б., що підтверджується актом приймання-передачі наданої правничої допомоги (послуг) від 26.02.2024 року до Договору від 14.12.2022 року та Додатку №1 від 05.07.2023 року та рахунком-фактурою № 26/02/24 від 26.02.2024 року на суму 25000,00 грн. Вищенаведені документи судом можуть бути оцінені як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 25000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 1170,00 грн. слід стягнути з відповідача ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь держави. Таким чином,

Outcome: approved