Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

До суду 31.10.2023 року через систему Електронний суд надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 3\~708,83 грн., з яких: 3 062 грн. інфляційні витрати; 646 грн. - 3% річних. та стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що 18.03.2021 року Приморським районним судом м. Одеси було задоволено позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] завдані збитки в \~ \~ \~ \~ порядку регресу у розмірі 8\~233, 79 грн., судовий збір у розмірі 840, 80 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2\~000 грн. 18.06.2021 року Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. Згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень 07.07.2021 року державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження № 66004831. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2021 року досі не виконане. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за період 19.03.2021 року по 29.10.2023 року в розмірі 3\~708,83 грн., з яких: -3 062 грн. інфляційні витрати; -646 грн. - 3% річних. Матеріали позову суддя отримала 01.11.2023 року. Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 300478 від 01.11.2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 27.11.2009 року за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01.11.2023 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. Недоліки позову були усунуті 06.11.2023 року. Зазначену заяву про усунення недоліків суддя отримала 07.11.2023 року Ухвалою суду від 07.11.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 18.12.2023 року. У підготовче засідання 18.12.2023 року [PERSON] не з`явився, через систему Електронний суд надав клопотання, в якому позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, справу просив розглядати за його відсутністю. [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був сповіщений належним чином. Ухвалою суду від 18.12.2023 року по справі закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 13.02.2024 року. У судове засідання 13.02.2024 року [PERSON] не з`явився, через систему Електронний суд надав клопотання, в якому позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, справу просив розглядати за його відсутністю. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був сповіщений належним чином. Розгляд справи відкладено на 26.03.2024 року. У судове засідання 26.03.2024 року [PERSON] не з`явився, через систему Електронний суд надав клопотання, в якому позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, справу просив розглядати за його відсутністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. (а.с. 62) Відповідач [PERSON] про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, відзив суду не надав. Заяв по суті справи також відповідачем не було надано. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ч.\~1\~ст.\~279\~ ЦПК\~України \~передбачено що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачкою відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачки, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 04.04.2024 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Із матеріалів справи вбачається, що 14.03.2017 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У відповідності до умов вказаного полісу страхування ПрАТ «УПСК» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «I-VAN A07A-22», державний реєстраційний номер [NUMBER] , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. Крім того, судом встановлено, що 03.08.2017 року близько 15 год. 05 хв. в м. Одесі по площі Привокзальній мала місце ДТП за участю автомобіля I-VAN A07A-22», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Toyota», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На підставі страхового акту № ОЦ/123/000/17/9519 від 01.12.2017 року ПрАТ «УПСК» було виплачено страхове відшкодування в розмірі 8\~233,79 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1594 від 05.02.2018 року. Також судом встановлено, що 01.10.2020 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП [PERSON] було укладено Договір цесії №01/10/2020 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого останній набув право вимоги на підставі страхового акту № ОЦ/123/000/17/9519 від 01.12.2017 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2021 року задоволено позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] завдані збитки в порядку регресу у розмірі 8 233, 79 грн., судовий збір у розмірі 840, 80 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. (а.с. 6-9) 18.06.2021 року [PERSON] звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку. (а.с. 10) Згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень 07.07.2021 року державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження № 66004831. (а.с. 11) Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2021 року відповідачем не виконано та не оскаржувалось. Набрало законної сили 22.04.2021 року. Даний факт не спростовано відповідачем та підтверджено позивачем. Таким чином суд вбачає, що зобов`язання не було виконано, а тому нарахування 3% річних та інфляційних витрат здійснюється з суми у розмірі 8 233 грн., як і зазначено в позові. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до положень\~ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст. 5 ЦПК України\~передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого \~ \~ \~ \~ індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням. Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та \~ \~ \~ \~погодилася з висновками Верховного \~ \~ \~ \~ Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання \~ \~ \~ \~шкоди особі. Разом з тим, за змістом статей 598 609 ЦК України рішення \~ \~ \~ \~ суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання \~ \~ \~ \~з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. \~ \~ \~ \~ Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 23.09.2015 у справі № 6-1206цс15, від 02.09.2015 у справі № 6-369цс15 та від 25.05.2016 у справі № 6-157цс16. Виходячи з наведених вище положень закону та правових висновків Верховного суду, оскільки відповідач не виплатив визначену у позові суму в розмірі 8 233 грн., яка встановлена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2021 року, що сторонами не оспорюється, та це порушує право позивача, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення із відповідача 3% річних нарахованих на суму боргу та інфляційних втрат. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Цивільне законодавство\~передбачає два\~види позовної\~давності:\~загальну і\~спеціальну.\~Загальна позовна\~давність встановлюється\~тривалістю у\~3\~роки (ст.\~257\~ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених\~ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні\~статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних витрату у період з 22.04.2021 року по 29.10.2023 року. Основна сума заборгованості за договором:Сума боргу з 22/04/2021 до 29/10/20238\~233,00 грн. Всього:8\~233,00 грн. Інфляційні витрати: Останній період (22/04/2021- 29/10/2023)Індекс інфляції травень 2021101,30 червень 2021100,20 липень 2021100,10 серпень 202199,80 вересень 2021101,20 жовтень 2021100,90 листопад 2021100,80 грудень 2021100,60 січень 2022101,30 лютий 2022101,60 березень 2022104,50 квітень 2022103,10 травень 2022102,70 червень 2022103,10 липень 2022100,70 серпень 2022101,10 вересень 2022101,90 жовтень 2022102,50 листопад 2022100,70 грудень 2022100,70 січень 2023100,80 лютий 2023100,70 березень 2023101,50 квітень 2023100,20 травень 2023100,50 червень 2023100,80 липень 202399,40 серпень 202398,60 вересень 2023100,50 жовтень 2023100,80 Інфляційне збільшення: 8\~233,00 x 1.38024781 - 8\~233,00 =\~3\~130,58 грн. 3% річних Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 22/04/2021 до 29/10/2023 8\~233,00 x 3 % x 921 : 365 : 100921623,23 грн. Всього штрафних санкцій: 623,23 грн. Таким чином стягненню за період з 22.04.2021 року по 31.10.2023 року підлягають 3 % річних у розмірі 623,23 грн. та інфляційні витрати у розмірі 3\~062,83 грн., оскільки суд у цій частині не може вийти за межі позовних вимог. В іншій частині позовних вимог у стягнені 3% річних у розмірі 646,00 грн. суд відмовляє. Щодо розподілу судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: - чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; - чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 вказаної норми передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, становлять ті оплатні дії, які передбачені цивільно-процесуальних кодексом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18 Верховний Суд зазначив, що під час визначення розміру витрат, пов`язаних із правовою допомогою, компенсації підлягають лише ті послуги, які вказано в договорі. Згідно з Законом "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ст.ст. 133, 137 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги за рахунок держави. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний суд зазначав, що у підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічний правовий висновок щодо витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката міститься у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17 та від 16.09.2019 у справі № 755/6702/16-а. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Також згідно із статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Для надання правничої допомоги та представництва інтересів між ФОП [PERSON] та адвокатом Самойленко Петром Миколайовичем 30.01.2019 року було укладено Договір про надання правової допомоги № 30/01/2019. (а.с. 15-16) Згідно розділу 4 Догвору детальний перелік послуг, а також розмір та прядок оплати Клієнтом Адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного договору, погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється Додатковою угодою (угодами) до цього Договору. Згідно Додаткової угоди № 157 до Договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року: -аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі, складання позовної заяви, подання позовної заяви з додатками через систему «Електронний суд» - 2\~500 грн; -супровід та контроль судової справи-400 грн. (а.с. 17-18) Даний розрахунок також підтверджено Актом здачі-приймання робіт від 17.08.2023 року.(а.с. 19) Крім того відповідно до платіжної інструкції № P24AP24A1582362291D5045 від 17.08.2023 року на суму 2\~900 грн. (а.с. 20) Суд вважає, що надані докази підтверджується належним чином щодо надання вказаних послуг. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 04 березня 2021 року по справі № 280/429/19. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Велика Палата ВС у своїй постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц роз`яснила, що адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту, тому твердження позивача є помилковими. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У зв`язку з цим суд вбачає підстави для задоволення вимог щодо стягнення на користь позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» понесених судових витрат на правничу (правову) у розмірі 2\~900 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 858,88 грн. Оскільки позов задоволено частково на 98,41 %, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно - в сумі 845,22 грн.

Outcome: partial