Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

25 січня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернуся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на підставі договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72874151 від 06 жовтня 2022 року, розмір заборгованості якої станом на 31 грудня 2023 року становить 33787,5 гривень, з яких: 8500 гривень заборгованість за тілом кредиту, 25287,5 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Оскільки відповідач таку заборгованість не погасив, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вищевказаним договором позики в повному обсязі. 25 листопада 2022 року між ТОВ «ФК «Івеструм» та відповідачем було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №28088-11/2022, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 10000 гривень строком на 25 днів, зобов`язавшись повернути його в порядку, строки та на умовах, визначених кредитним договором. В подальшому на підставі договору факторингу №30082023/1 від 30 серпня 2023 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконав належним чином, внаслідок чого в нього станом на 31 грудня 2023 року утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 39000 гривень, з яких: 10000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 29000 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. 28 січня 2023 року між ТОВ «ФК «Івеструм» та відповідачем було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №36861-01/2023, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 3000 гривень строком на 25 днів, зобов`язавшись повернути його в порядку, строки та на умовах, визначених кредитним договором. В подальшому на підставі договору факторингу №30082023/1 від 30 серпня 2023 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконав належним чином, внаслідок чого в нього станом на 31 грудня 2023 року утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 11700 гривень, з яких: 3000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 8700 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовом, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав їх неправомірності, недоведеності та необґрунтованості. Зокрема, у відзиві представник послався на те, що стороною позивача не доведено набуття ним прав вимог первісного позикодавця за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72874151 від 06 жовтня 2022 року, оскільки договір факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року укладено значно раніше договору позики, а тому він не може підтверджувати заміну кредитора у зобов`язанні. Також матеріали справи не містять належних доказів укладення кредитних договорів, зокрема використання відповідачем підпису з одноразовим ідентифікатор, отримання відповідачем кредитних коштів, неподання позивачем первинних документів для підтвердження розміру заборгованості. Крім того, позивачем пред`явлено до стягнення проценти за користування кредитом, які були нараховані після спливу строків кредитування. Послався представник відповідача і на необґрунтованість розрахунку заборгованості. Представником позивача, в свою чергу, подано відповідь на відзив, в якій представник послався на подання суду всіх необхідних доказів для задоволення позовних вимог, дійсність набуття позивачем право вимоги до відповідача за всіма трьома договорами, а також вказав на те, що ті проценти, які були нараховані після спливу строку кредитування, нараховані насправді на підставі ст.625 ЦК України за неправомірне, понадстрокове користування відповідачем позикою та кредитами, а відтак також мають бути стягнуті з відповідача. Послався представник позивача і на правильність розрахунків заборгованості. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В ході розгляду справи встановлено, що 06 жовтня 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72874151 у формі електронного документу на відповідному інтернет-ресурсі https://mycredit.ua. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного договору відповідач отримав у позику 8500 гривень строком на 30 днів, зобов`язавшись повернути позику до 05 листопада 2022 року включно, сплативши 2,5% на день за користування позикою, а 2,7% на день за понадстрокове користування позикою (ст.625 ч.2 ЦК України). Викладене підтверджується копією означеного договору з додатком. Як встановлено судом із матеріалів цивільної справи, відповідач, як позичальник, на відміну від позикодавця, своїх договірні зобов`язання належним чином не виконав, у встановлений договором строк і в подальшому отриману позику не повернув, відсотки за строкове та понадстрокове користування позикою не сплатив, внаслідок чого в нього станом на 26 липня 2023 року перед позикодавцем виникла заборгованість в загальному розмірі 33787,5 гривень, з яких 8500 гривень заборгованість за тілом позики, 25287,5 гривень\~ заборгованість за відсотками за користування позикою. Викладені обставини підтверджуються копією витягу з реєстру боржників, а також копією розрахунку. При цьому, ані розрахунок заборгованості, ані інші матеріали цивільної справи не містять жодних доказів пролонгації строку, на який надавалась позика. За таких обставин викладене, а також пояснення представника позивача у відповіді на відзив зумовлює висновок суду, що дійсний розмір правомірно нарахованих процентів саме за строкове користування позикою становить 2550 гривень (згідно додатку до договору позики). Решту суми боргу, що значиться як проценти, в розмірі 22737,5 гривень становлять проценти за неправомірне користування позичальником позикою в розумінні ст.625 ЦК України за відповідною ставкою (2,7% на день). При цьому з огляду на кінцеву дату строку надання позики проценти за неправомірне користування позикою нараховані за період після 24 лютого 2022 року. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №14/06/21 та додаткові угоди до нього №2 від 28 липня 2021 року, №9 від 26 липня 2023 року, за умовами яких з урахуванням витягу з реєстру боржників №8 від 26 липня 2023 року позивач набув належних ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» прав вимоги за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72874151 від 06 жовтня 2022 року в розмірі наведеної вище заборгованості в загальному розмірі 33787,5 гривень, який не змінився і станом на дату здійснення розрахунку позивачем 31 грудня 2023 року. Наведені обставини підтверджуються копіями договору факторингу та додаткових угод до нього, копією акту прийому-передачі Реєстру Боржників №8, копією витягу з Реєстру боржників №8. 25 листопада 2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №28088-11/2022, за умовами якого відповідач отримав у безготівковій формі на банківську картку кредит в розмірі 10000 гривень строком на 25 днів, зобов`язавшись його повернути до 19 грудня 2022 року, сплативши за користування кредитом 547,5% річних від суми кредиту, а також інші обов`язкові платежі. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору з додатком, паспортом споживчого кредиту. Пунктом 4.3 договору про надання фінансового кредиту у разі, якщо позичальник не повернув кредит в строк, зазначений у п.1.2 (25 днів) та/або в додатку до цього договору, проценти, передбачені п.2.3 цього договору (2,5% на добу) продовжують нараховуватись за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору. За твердження представника позивача у відповіді на відзив такі проценти за понадстрокове користування кредитом нараховуються на підставі ст.625 ЦК України. 19 грудня 2022 року, 29 грудня 2022 року, 07 січня 2023 року, 18 січня 2023 року, 28 січня 2023 року між тими ж сторонами укладено додаткові угоди до договору про надання фінансового кредиту №28088-11/2022 від 25 листопада 2022 року, якими відстрочено виконання відповідачем зобов`язань за таким кредитним договором останній раз до 06 лютого 2023 року, а також погоджено розмір остаточної заборгованості в сумі 13750 гривень (10000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 3750 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом), який має залишатись незмінним на строк дії відстрочення. Викладені обставини підтверджуються копіями вказаних додаткових угод. Із матеріалів цивільної справи судом також встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту №28088-11/2022 від 25 листопада 2022 року не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за цим кредитним станом на 30 серпня 2023 року в загальному розмірі 39000 гривень, з яких: 10000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 29000 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості, витягом з реєстру боржників. При цьому, ані розрахунок кредитної заборгованості, ані інші матеріали цивільної справи не містять жодних доказів пролонгації строку кредитування (відстрочення терміну виконання зобов`язання не є тотожним продовження строку кредитування). Відтак викладене, а також пояснення представника позивача у відповіді на відзив зумовлюють висновок суду, що дійсний розмір правомірно нарахованих процентів саме за строкове користування кредитом становить 3750 гривень (згідно додатку до кредитного договору та додаткових угод). Решту суми боргу, що значиться як проценти, в розмірі 25250 гривень становлять проценти за неправомірне користування позичальником кредитом в розумінні ст.625 ЦК України за відповідною ставкою (2,5% на день). При цьому з огляду на кінцеву дату строку кредитування проценти за неправомірне користування кредитом (ст.625 ЦК України) нараховані за період після 24 лютого 2022 року. 30 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм», як первісним кредитором (клієнтом), та позивачем, як новим кредитором (фактором), укладено договір факторингу №30082023/1, за умовами якого позивач набув належних первісному кредиторові прав вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту №28088-11/2022 від 25 листопада 2022 року, а саме права на стягнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на момент укладення означеного договору факторингу визначено як ті ж самі 39000 гривень. В подальшому цей розмір боргу та його складові станом на 31 грудня 2023 року залишились незмінними. Викладені обставини підтверджуються копією договору факторингу, копією акту прийому-передачі реєстру боржників, витягом з реєстру боржників, розрахунком заборгованості. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що 28 січня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №36861-01/2023, за умовами якого відповідач отримав у безготівковій формі на банківську картку кредит в розмірі 3000 гривень строком на 25 днів, зобов`язавшись його повернути до 21 лютого 2023 року, сплативши за користування кредитом 912,5% річних від суми кредиту, а також інші обов`язкові платежі. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору з додатком, паспортом споживчого кредиту. Пунктом 4.3 договору про надання фінансового кредиту у разі, якщо позичальник не повернув кредит в строк, зазначений у п.1.2 (25 днів) та/або в додатку до цього договору, проценти, передбачені п.2.3 цього договору (2,5% на добу) продовжують нараховуватись за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору. За твердження представника позивача у відповіді на відзив такі проценти за понадстрокове користування кредитом нараховуються на підставі ст.625 ЦК України. 21 лютого 2023 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання фінансового кредиту №36861-01/2023 від 28 січня 2023 року, якою відстрочено виконання відповідачем зобов`язань за таким кредитним договором до 12 березня 2023 року, а також погоджено розмір остаточної заборгованості в сумі 4875 гривень (3000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1875 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом), який має залишатись незмінним на строк дії відстрочення. Викладені обставини підтверджуються копіями вказаних додаткових угод. Із матеріалів цивільної справи судом також встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту №36861-01/2023 від 28 січня 2023 року не виконав, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за цим кредитним станом на 30 серпня 2023 року в загальному розмірі 11700 гривень, з яких: 30000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 8700 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості, витягом з реєстру боржників. При цьому, ані розрахунок кредитної заборгованості, ані інші матеріали цивільної справи не містять жодних доказів пролонгації строку кредитування (відстрочення терміну виконання зобов`язання не є тотожним продовження строку кредитування). Відтак викладене, а також пояснення представника позивача у відповіді на відзив зумовлюють висновок суду, що дійсний розмір правомірно нарахованих процентів саме за строкове користування кредитом становить 1875 гривень (згідно додатку до кредитного договору та додаткової угоди). Решту суми боргу, що значиться як проценти, в розмірі 6825 гривень становлять проценти за неправомірне користування позичальником кредитом в розумінні ст.625 ЦК України за відповідною ставкою (2,5% на день). При цьому з огляду на кінцеву дату строку кредитування проценти за неправомірне користування кредитом (ст.625 ЦК України) нараховані за період після 24 лютого 2022 року. 30 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «Інвеструм», як первісним кредитором (клієнтом), та позивачем, як новим кредитором (фактором), укладено договір факторингу №30082023/1, за умовами якого позивач набув належних первісному кредиторові прав вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту №36861-01/2023 від 28 січня 2023 року, а саме права на стягнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на момент укладення означеного договору факторингу визначено як ті ж самі 11700 гривень. В подальшому цей розмір боргу та його складові станом на 31 грудня 2023 року залишились незмінними. Викладені обставини підтверджуються копією договору факторингу, копією акту прийому-передачі реєстру боржників, витягом з реєстру боржників, розрахунком заборгованості. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»), а також договір позики (ст.1046 ЦК України). Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування». За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Положеннями ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 3 ч.1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625\~ЦК України\~передбачено,\~що боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В той же час, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №№58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01 травня 2023 року, №451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року, №734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2023 року, №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 лютого 2024 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні останній раз з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ходу розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, договору позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72874151 від 06 жовтня 2022 року в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової, шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) позикодавця укласти такий договір у мережі Інтернет на інтернет-ресурсі https://mycredit.ua, як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом заповнення ним формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин вищевказаний договір позики за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання позикодавцем виконано в повному обсязі та надано відповідачу позику в обумовленій договором сумі шляхом перерахування на визначений відповідачем банківський рахунок. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло позики та проценти за його користування у повному розмірі та строки, а також станом на час розгляду справи не повернув. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем у справі договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року з урахуванням додаткові угоди до нього, які за своєю формою та змістом, суб`єктним складом відповідають вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим позикодавцем (кредитором), належних первісному прав вимоги до відповідача за вказаним договором позики. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частковому шляхом стягнення заборгованості за договором позики в загальному розмірі 11050 гривень, з яких: 8500 гривень заборгованість за тілом позики, 2550 гривень заборгованість за процентами за строкове користування позикою. Наведена вище частковість задоволення позовних вимог зумовлена наступним. Так, відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування (строку, на який надавалась позика) внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному договорі, або внаслідок реалізації кредитором свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом (позикою) в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором (договором позики) проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування (строку, на який надається позика). Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц,\~від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18,\~від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір (договір позики) може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем (позикодавцем) й після спливу визначеного кредитним договором (договором позики) строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 18 січня 2022 року по справі №910/17048/17, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012. Таким чином, спираючись на наведені вище правові позиції, встановлені судом в ході розгляду справи фактичні обставини спірних правовідносин сторін за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №72874151 від 06 жовтня 2022 року, зокрема враховуючи пояснення представника позивача у його відповіді на відзив щодо правової природи, характеру та підстав нарахування процентів, заявлених до стягнення, суд приходить до висновку, що нарахована відповідачу за вказаним договором позики заборгованість станом на 31 грудня 2023 року в загальному розмірі 33787,5 гривень має наступні складові: 8500 гривень заборгованість за тілом позики, 2550 гривень\~ заборгованість за процентами за строкове користування позикою протягом періоду, на який надавалась така позивача (плата за правомірне користування відповідачем позикою), 22737,5 гривень нараховані за період з 06 листопада 2022 року (дата після закінчення строку, на який надавалась позика) на підставі ст.625 ч.2 ЦК України та п.18 договору позики проценти за понадстрокове (неправомірне) користування відповідачем позикою. При цьому останній різновид процентів, нарахований на підставі ст.625 ЦК України та п.18 договору позики позикодавцем/позивачем за період після 24 лютого 2022 року (введення в Україні воєнного стану), що суперечить вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак є неправомірним. Таким чином, вимога про стягнення процентів на суму 22737,5 гривень є неправомірною, безпідставною, а тому задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором про надання фінансового кредиту №28088-11/2022 від 25 листопада 2022 року з урахуванням на договір факторингу №30082023/1 від 30 серпня 2023 року, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «ФК «Інвеструм», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, означеного кредитного договору в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової, шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) кредитодавця укласти такий договір у мережі Інтернет, як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом підписання електронного примірника кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем ТОВ «ФК «Інвеструм» виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування у повному розмірі та строки, а також станом на час розгляду справи не повернув. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення договору факторингу №30082023/1 від 30 серпня 2023 року, який за своїми формою та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Відтак позовні вимоги за вищевказаним кредитним договором є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню, однак також частковому шляхом стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості станом на 31 грудня 2023 року в загальному розміру 13750 гривень, з яких: 10000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 3750 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Частковість задоволення позовних вимог за договором про надання фінансового кредиту №28088-11/2022 від 25 листопада 2022 року ґрунтується на вже наведених вище правових позиціях Верховного Суду. Спираючись на які, а також на встановлені судом в ході розгляду справи фактичні обставини спірних правовідносин сторін за цим кредитним договором, зокрема враховуючи пояснення представника позивача у його відповіді на відзив щодо правової природи, характеру та підстав нарахування процентів, заявлених до стягнення, суд приходить до висновку, що нарахована відповідачу за вказаним кредитним договором заборгованість станом на 31 грудня 2023 року в загальному розмірі 39000 гривень має наступні складові: 10000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 3750 гривень заборгованість за процентами за строкове користування кредитом (плата за правомірне користування відповідачем кредитом), 25250 гривень проценти за неправомірне (понадстрокове) користування відповідачем кредитом, нараховані на підставі ст.625 ч.2 ЦК України та п.4.3 кредитного договору. При цьому останній різновид процентів, нарахований на підставі ст.625 ЦК України та п.4.3 кредитного договору кредитодавцем/позивачем за період після 24 лютого 2022 року (дата введення в Україні воєнного стану), що суперечить вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак є неправомірним. Таким чином, вимога про стягнення процентів на суму 25250 гривень є неправомірною, безпідставною, а тому задоволенню не підлягає. Аналогічним наведеному вище чином суд вирішує позовні вимоги за договором про надання фінансового кредиту №36861-01/2023 від 28 січня 2023 року з урахуванням на договір факторингу №30082023/1 від 30 серпня 2023 року. В судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «ФК «Інвеструм», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, означеного кредитного договору в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової, шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) кредитодавця укласти такий договір у мережі Інтернет, як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом підписання електронного примірника кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем ТОВ «ФК «Інвеструм» виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконав, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування у повному розмірі та строки, а також станом на час розгляду справи не повернув. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення договору факторингу №30082023/1 від 30 серпня 2023 року, який за своїми формою та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Відтак позовні вимоги за вищевказаним кредитним договором є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню, однак також частковому шляхом стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості станом на 31 грудня 2023 року в загальному розміру 4875 гривень, з яких: 3000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 1875 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Частковість задоволення позовних вимог за договором про надання фінансового кредиту №36861-01/2023 від 28 січня 2023 року ґрунтується на вищенаведених правових позиціях Верховного Суду. Спираючись на які, а також на встановлені судом в ході розгляду справи фактичні обставини спірних правовідносин сторін за цим кредитним договором, зокрема враховуючи пояснення представника позивача у його відповіді на відзив щодо правової природи, характеру та підстав нарахування процентів, заявлених до стягнення, суд приходить до висновку, що нарахована відповідачу за вказаним кредитним договором заборгованість станом на 31 грудня 2023 року в загальному розмірі 11700 гривень має наступні складові: 3000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 1875 гривень заборгованість за процентами за строкове користування кредитом (плата за правомірне користування відповідачем кредитом), 6825 гривень проценти за неправомірне (понадстрокове) користування відповідачем кредитом, нараховані на підставі ст.625 ч.2 ЦК України та п.4.3 кредитного договору. При цьому останній різновид процентів, нарахований на підставі ст.625 ЦК України та п.4.3 кредитного договору кредитодавцем/позивачем за період після 24 лютого 2022 року (дата введення в Україні воєнного стану), що суперечить вимогам п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак є неправомірним. Таким чином, вимога про стягнення процентів на суму 6825 гривень є неправомірною, безпідставною, а тому задоволенню не підлягає. При цьому суд критично ставиться та не приймає до уваги викладені у відзиві заперечення сторони відповідача проти навіть часткового задоволення позовних вимог, оскільки такі заперечення є неспроможними з правової точки зору, не відповідають дійсним обставинам спірних правовідносин сторін, суперечать наведеним вище висновкам суду, а тому оцінюються судом як обраний стороною відповідача спосіб свого захисту від пред`явлених позовних вимоги, спрямований на ухилення відповідачем від виконання взятих на себе договірних зобов`язань. Зокрема, хибними є твердження про відсутність у справі доказів набуття стороною позивача прав нового кредитора за договором позики та двома кредитними договорами, вимоги про стягнення заборгованості за якими є предметом спору у справі. Так, матеріали справи містять копії договорів факторингу з додатками, які щодо двох кредитних договорів укладені після дати їх укладення, а щодо договору позики, то матеріали цивільної справи містять копію додаткової угоди №9 до договору факторингу та копію акту прийому-передачі реєстру боржників, витяг з реєстру боржників, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами набуття позивачем прав вимоги до відповідача за договором позики, укладені вже після такого договору позики. Критично суд оцінює і твердження сторони відповідача про не отримання відповідачем позики та кредитних коштів на його картковий рахунок, оскільки відповідач був не позбавлений можливості надати суду відповідні відомості про рух коштів на рахунку його картці, однак цього не зробив, а саме лише бездоказове твердження про неотримання коштів з огляду на зміст ст.ст.12, 81 ЦПК України не може бути покладено в основу рішення суду про відмову у задоволенні позову при наявних у справі доказах укладення договорів та наявності непогашеного боргу, ініціювання відповідачем відстрочення виконання договорених зобов`язань шляхом укладення додаткових угод. Аналогічним чином суд оцінює і твердження сторони відповідача про те, що відповідач не підписував договори. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, види, складові та розміри понесених обома сторонам судових витрат по справі, ступінь доведеності та обґрунтованості заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, а також положення ст.141 ч.10 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2463,23 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial