Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за позивачем [PERSON] (ІПН [NUMBER] право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:14:022:0046 загальною площею 0,1500 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , позбавивши [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) права власності на цілу частку. В обґрунтування позову зазначила, що між [PERSON] та [PERSON] 19.06.1999 укладено шлюб. В шлюбі позивач та відповідач набули у приватну спільну власність незакінчений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями готовністю 59% , який розташований [ADDRESS] на земельній ділянці загальною площею 1500 кв.м. Рішенням 10 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.12.2016 року № 453/16 "Про зміну та впорядкування адрес земельних ділянок" змінено адресу будинку на нову: [ADDRESS] . Позивачка наголосила, що відповідач у добровільному порядку здійснити розподіл майна не бажає. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Алтухова О.Ю.) від 28.12.2021 року позов [PERSON] до\~ [PERSON] про\~поділ майна\~подружжя залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2022 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. На виконання розпорядження голови Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справу передано до Октябрського районного суду м. Полтави. Ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави (суддя Петрова Н.М.) від 16.09.2022 року цивільну справу № 645/8685/21 прийнято до провадження. Ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 14.12.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023 року вказані матеріали цивільної справи № 645/8685/21 надійшли до провадження судді Октябрьського районного суду м. Полтави Бугрій В.М.. Ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 16.09.2022 року цивільну справу № 645/8685/21 прийнято до провадження. Ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 10.08.2022 року вказану цивільну справу передано до Фрунзенського районного суду м. Харкова за підсудністю. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2023 року вказані матеріали цивільної справи № 645/8685/21 надійшли до провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федорової О.В.. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.10.2023 року справу прийнято до провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федорової О.В. та призначено підготовче судове за сідання по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не з`явилися, надали суду заяви з проханням розглянути справу у їх відсутність, надали заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали повністю, та просили суд постановити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи систематично повідомлявся у встановленому законом порядку за місцем реєстрації, про що свідчать конверти, які повернулися на адресу суду із зазначенням причин невручення поштового вкладення: "за закінченням терміну зберігання" та "відсутній за вказаною адресою", причини неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву не надходив,\~а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч. 5 ст. 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно від 19.04.2018 серія [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] .06.1999 укладено шлюб про що 19.06.1999 складено відповідний актовий запис № 581, після шлюбу позивачці присвоєно прізвище [PERSON] . Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 19.04.2018 року, видане повторно. В шлюбі позивач та відповідач набули у приватну спільну власність земельну ділянку з кадастровим\~номером 6310138500:14:022:0046 площею 0,15 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зареєстрованої на підставі договору купівлі - продажу серія та номер 2-2416, виданий 08.11.2021 року (індексний № 283474683). Рішенням 10 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 21.12.2016 року № 453/16 "Про зміну та впорядкування адрес земельних ділянок" змінено адресу будинку на нову: [ADDRESS] . Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя, спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Положеннями вказаної статті визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Приписи пункту 3 частини першої статті 57 СК України, частини першої статті 69 СК України, частини першої статті 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі спору між чоловіком та дружиною поділ у примусовому порядку спільного майна подружжя здійснюється судом. В свою чергу, згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Приписи пункту 3 частини першої статті 57 СК України, частини першої статті 69 СК України, частини першої статті 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі спору між чоловіком та дружиною поділ у примусовому порядку спільного майна подружжя здійснюється судом. В свою чергу, згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. \~\~\~Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст. 60 СК України. Зважаючи на те, що земельна ділянка з кадастровим\~номером 6310138500:14:022:0046\~загальною площею\~0,1500\~га,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~була набута\~ [PERSON] в\~період шлюбу\~з позивачкою\~ [PERSON] ,\~ця земельна\~ділянка є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про поділ майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на нерухоме майно - 1/2 частину вказаної земельної ділянки за позивачкою. \~\~\~\~\~ Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved