Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, у якому просила позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] , а також просила стягнути з відповідача в її користь неустойку (пеню), нараховану за прострочення сплати аліментів на утримання сина, яка була нарахована за період з 01.01.2021 по 01.02.2023 в загальному розмірі 23 707, 47 грн. В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 06.03.2009 було розірвано. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу вона зміна прізвище на дошлюбне « [PERSON] », але потім вийшла заміж та взяла прізвище « [PERSON] ». Вказує, що з часу розлучення з [PERSON] їхній спільний син залишився проживати з позивачкою та відповідно перебуває на повному її утриманні. Відповідач не бачив дитини і не цікавиться його життям. Позивач зазначає, що [PERSON] не виконує покладених на нього, як батька, обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Рішенням від 26.07.2021 вирішено стягувати аліменти з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 05.05.2010 до досягнення дитиною повноліття. Починаючи з 2010 року та після ухвалення судом рішення від 26.07.2021, відповідач покладених на нього обов`язків не виконує, аліменти не сплачує. У зв`язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів, у нього утворилася заборгованість в загальному розмірі 230856,11 грн. Зазначені факти можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, у зв`язку з чим позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав, що в подальшому дасть їй змогу самостійно вирішувати всі питання, що стосуються сина без будь-яких обмежень. Крім цього, враховуючи ухилення відповідача від сплати аліментів просить стягнути з останнього неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів. Додає, що нею було розраховано неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в період з 01.01.2021 по 01.02.2023, загальна сума пені становить 23 707, 45 грн. Враховуючи вищенаведене, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 25.09.2023 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 28.12.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка суду повідомила, що вона із чоловіком розлучились в 2009 році, від шлюбу у них народився син. Спілкування батька та сина не відбувається взагалі, навіть в телефонному режимі. Позивачка стверджувала, що неодноразово намагалась виходити із ним на зв`язок, проте ані батько, ані його мати (бабця дитини) не хотіли з`являтись в житті сина. Крім цього, батько дитини не сплачує аліменти, а тому матеріально забезпечує сина позивачка та її другий чоловік. Тому просить суд позбавити біологічного батька дитини батьківських прав. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка проживає на одній вулиці поруч із позивачкою. Свідок повідомила, що [PERSON] бачила двічі за життя: на весіллі та при виписці із пологового. Вказала, що в шлюбі вони перебували близько двох років. У шлюбі в них народився син [PERSON] . Із позивачкою добре знайома, часто ходили гуляти. В подальшому, не бачила першого чоловіка [PERSON] та не чула про нього. Наголосила, що батько дитини не проявляв себе у вихованні [PERSON] та свідок ніколи не бачила, щоб приходили в гості до дитини батько дитини та бабуся. Дитину утримує мати [PERSON] (позивачка), баба та новий чоловік позивачки. Свідок вважає, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав. Свідок [PERSON] - мати позивачки суду повідомила, що [PERSON] являється її колишнім зятем, який розлучився із її донькою в березні в 2009 року. Свідку відомо, що колишній чоловік часто розпускав руки до доньки. Крім цього, відповідач ображав доньку та брав у неї кошти на свої розваги. Проте, ніколи не давав коштів на утримання сина, а лише давав обіцянки. Крім цього свідок зауважила, що батько дитини не проявляє та не проявляв жодної уваги до дитини, не спілкується та не бачиться із сином. Вказала, що підтримує позов доньки та просить його задовольнити. Також у судовому засіданні було заслухано думку [PERSON] , який являється сином [PERSON] та [PERSON] . Він суду повідомив, що не бачився жодного разу із своїм батьком та навіть не знає, як він виглядає. Окрім цього, зазначив, що батько не цікавиться його життям, не телефонує, не вітає та не робить подарунків на день народження. Запевнив, що усім необхідним його забезпечує мама. Просить суд, щоб його біологічного батька позбавили батьківських прав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій він підтримав висновок виконавчого комітету Буської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідач у судові засідання не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності відповідачка не подавала, про причини неявки не повідомляла. Також відповідачкою не було подано відзиву на позов. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Таким чином, суд вважає, що відповідач є повідомлений про розгляд справи належним чином. Як передбачено ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 25 березня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 14 березня 2024 року, датою ухвалення рішення є саме 25 березня 2024 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Дослідивши надані сторонами документи і матеріали, заслухавши позивачку та покази свідків, думку дитини, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 06.03.2009, актовий запис №26 (а. с.10). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.06.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції Львівської області міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області [PERSON] народився [INFO] , а його батьками є [PERSON] та [PERSON] (змінила прізвище після розірвання шлюбу на « [PERSON] ») (а. с. 11). Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18.11.2011 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Буського районного управління юстиції у Львівській області вбачається, що позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище після реєстрації шлюбу на « [PERSON] » (а. с. 12). Відповідно до довідки про склад сім`ї від 13.06.2023 р. за №756, позивачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом із нею за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 21). Із акту обстеження умов проживання від 13.06.2023 установлено, що було проведено обстеження за адресою: [ADDRESS] , де за результатами бесіди і висновку визначено, що сім`я проживає у цегляному будинку, який газифікований, електрифікований, каналізований. Будинок складається із 3 кімнат: кухня, ванна, кімната та коридор. Позивач в будинку проживає разом із сином та іншими членами сім`ї (а. с. 23). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26.07.2021 вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.05.2010 року, до досягнення дитиною повноліття. (а. с. 13-14). Окрім цього, судом встановлено, що 16.02.2023 за виконавчим листом № 2-408/2010 від 03.02.2023 відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER] з примусового виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області, яким вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.05.2010 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 19-20). В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості по аліментах від 16.02.2023 у виконавчому провадження ВП [NUMBER], з якого вбачається, що боржнику (відповідачу) за період з 02.04.2012 по 16.02.2023 нарахована сума зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа у розмірі 230856,11 грн., боржником сплачено 0,00 грн(а. с. 15-17). З довідки №111 від 13.06.2023, виданої директором Буського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №1 судом встановлено, що син позивачки [PERSON] дійсно навчається в Буському ОЗЗСО І-ІІІ ступенів №1 у 9-Б класі. За словами класного керівника батько (відповідач) [PERSON] контакту із школою не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Учень 9-Б класу [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі. Хлопець завжди охайний, доглянутий. Мати дитини спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини, постійно приходить на батьківські збори. Із довідки №760 від 13.06.2023, виданої Виконавчим комітетом Буської міської ради, установлено, що [PERSON] , [INFO] , не бере участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , не відвідує його, не цікавиться його здоров`ям і його життям. Даний факт підтвердили сусіди (а. с. 22). Рішенням Виконавчого комітету Буської міської ради № 219 від 19.12.2023 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» прийнято рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а. с. 86-88). При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. ст. 150, 155, 180 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - постанова ПВСУ від 30.03.2007 року № 3), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 цієї постанови). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Встановлені фактичні обставини даної справи та оцінені докази свідчать про те, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками батька і не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, зокрема не забезпечує належною матеріальною допомогою, медичним обслуговуванням, не цікавиться навчанням дитини, не створює жодних умов для нормального спілкування з ним чи отримання сином доступу до культурних та інших духовних цінностей. Зазначені обставини є свідченням винної поведінки відповідача та умисного ухилення ним від виховання дитини у такій мірі, що це дає достатні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Факт невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України та факт того, що відповідач ніяким чином не цікавиться життям сина підтверджується матеріалами справи та показами свідків, вказаними вище. З моменту пред`явлення даного позову ставлення відповідача до виконання ним батьківських обов`язків, його ставлення до дитини не змінилося, він і надалі ухиляється від виконання батьківських обов`язків, при чому жодних обставин, які б унеможливлювали виконання ним обов`язків по вихованню дітей, судом не встановлено. Відповідач не бажає змінювати своє ставлення до сина, не вживає для цього жодних заходів, що свідчить про його байдуже ставлення до результату розгляду даного позову про позбавлення його батьківських прав. Також відповідач не надав доказів на спростування тверджень позивачки про ухилення ним від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також доказів на підтвердження того, що він змінив своє ставлення до дитини та займається її вихованням та піклується про сина. Вищенаведеним підтверджується байдуже ставлення батька до сина, його безвідповідальне ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо матеріального забезпечення дитини, створення йому належних умов проживання, навчання, розвитку. Будь-яких об`єктивних причин такого ставлення до дитини, до його інтересів, його виховання, такого безвідповідального ставлення батька до виконання батьківських обов`язків, а також причин, які б виправдовували таку негативну поведінку відповідача, судом не встановлено. Тому суд вважає, що відповідач самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченню та вихованню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, умисно ухиляється від їх виконання. Відтак, з урахуванням всього викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення даного позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] . Щодо вимоги позивача про стягнення пені за несплату аліментів на утримання дитини варто зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно з ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. За розрахунком позивача, пеня за несплачені аліменти за період з січня 2021 року по лютий 2023 року, включно, при заборгованості у розмірі 230 586,11 грн., складає 23 707,45 грн. Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства. Відповідач, у свою чергу, наведений позивачем розрахунок не спростував. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що він був позбавлений у праві на працю у спірний період, як і не надано доказів того, що за станом здоров`я він є обмеженим певними видами діяльності, а тому не міг виконувати будь-яку оплачувану роботу задля забезпечення себе та дитини. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України суду не надав. Отже, враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів в розмірі 23 707,45 гривень, тобто за період з січня 2021 року по лютий 2023 року, згідно наданого розрахунку. З огляду на вищезазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Також при ухваленні рішення суд повинен вирішити питання судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача ; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні з даним позовом позивачем сплачений судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1172413143 (а. с. 1). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір у сумі 1073,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Щодо вимоги про стягнення пені за несплату аліментів на утримання дитини, то позивач була звільнена від сплати судового збору при звернення із такими вимогами до суду відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір за даною вимогою компенсується за рахунок відповідача на користь держави. Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за дану вимогу у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved