Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовною заявою, у якій просив суд про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, а саме [PERSON] ( [INFO] ) разом із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2004 року по 2016 рік сторони перебували у шлюбі, від якого у них народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу, між сторонами виникали конфлікти щодо місця проживання дитини, що негативно впливає на звичний ритм дитини, розпорядок дня, заняття. В зв`язку з чим, позивач звернувся до Служби у справах дітей Одеської міської ради із заявою про вирішення спору, але без відповідного звернення до суду, Служба не може надати висновок. При цьому, останнім часом дитина проживає з батьком, який матеріально його забезпечує. Також для дитини створені всі необхідні належні умови для проживання і розвитку. Ухвалою суду від 09.11.2023 року відкрито провадження по справі. Позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю, позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. 20 лютого 2024 року ухвалою суду викликано відповідача [PERSON] для надання особистих пояснень (ч.2 п.5 ст. 223 ЦПК України), визнано її явку обов`язковою ч.1 ст.128 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, наполягала на його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що надані дитиною пояснення не свідчать тільки про прихильність до батька. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст.5 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Із матеріалів справи судом встановлено, що з 06 серпня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що було зроблено актовий запис № 840, Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції. За час перебування у шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19.03.2012 року. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2016 року у справі №522/11714/16-ц, яке набрало законної сили. Дитина, після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір`ю за згодою сторін. В подальшому, дитина почала проживати з батьком, на підтвердження чого надано характеристику [PERSON] , з якої слідує, що останній проживає з батьком, який цікавиться та контролює навчальний процес, надає розумну самостійність, контролює поведінку сина та є активним помічником у навчанні. Позивач, посилаючись на те, що матір дитини зайнята своїми справами та її часто не буває, звернувся до Служби у справах дітей Одеської міської ради з заявою про підготовку документів та направлення на розгляд на засіданні комісії питання про визначення місця проживання дитини [PERSON] . Суду наданий висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] від 09.02.2024 року № 01-11/63/1вих, згідно якого орган опіки та піклування вирішив вважати можливим визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ч.ч.4-6 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Між тим суд вбачає, що висновок та рішення органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні малолітнього сина, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Опікунська рада не є органом опіки і піклування, повноваження опікунської ради визначені дорадчою функцією, а рішення опікунської ради як колегіального консультативно-дорадчого органу, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов`язковий характер. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації та Служби у справах дітей Одеської міської ради, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Разом з тим, ст.ст. 158, 159, 165 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною 2 статті 16 ЦПК України (в редакції, яка була чинною на момент ухвалення оскаржуваного рішення), встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Матеріали справи не свідчать про порушене право позивача. Судом не встановлено в чому саме полягає необхідність визначення місця проживання неповнолітньої дитини саме з батьком, а не з матір`ю. При цьому, посилання позивача на неможливість спільного вирішення сторонами питань щодо виховання дитини, не може бути єдиною підставою для визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком. Поряд з цим, вказівка позивача, як на підставу для задоволення позову на можливість створення батьком сприятливих умов для проживання і розвитку дитини, його повне матеріальне забезпечення, про що також зазначалось в висновку органу опіки і піклування, не свідчить про неможливість створення відповідних аналогічних умов матір`ю дитини. Крім того, позивач вказує, що рішенням про розірвання шлюбу було визначено місце проживання дитини з матір`ю, проте резолютивна частина рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2016 року у справі №522/11714/16-ц такого посилання не містить, а лише містить в мотивувальній частині вказівку про проживання дитини з матір`ю за згодою сторін та дане питання судом не вирішувалось. Жодних даних про погане ставлення матері до дитини, вчинення дій на шкоду дитини, тощо, що зумовлювало б звернення до суду з даним позовом, матеріали справи не містять та судом не встановлено. Разом з тим, суд враховує позицію матері щодо визначення місця проживання дитини з батьком, яка через свого представника заперечувала проти задоволення позову. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції). Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з ним, а батько не має права перешкоджати спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Між тим, позивачем не було наведено жодних об`єктивних обставин, які не були дослідженні на засіданнях органу опіки та піклування, та які на думку суду зумовлюють необхідність встановлення місця проживання дитини, який знайшов своє відображення у висновку органів опіки. Окрім того, суд вбачає, що порядок участі матері в спілкуванні та вихованні сина, у разі задоволення позову, буде таким, що значно звужує права матері на спілкування з сином та буде вважатись таким, що порушує рівність батьків у вихованні дитини, а також порушуватиме збереження її зв`язків із матір`ю. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При аналізі інших доводів позивача суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні «Трофимчук проти України» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03). У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, з урахуванням положень чинного законодавства, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed