Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

24 лютого 2021 року [PERSON] звернувся в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним посилаючись на те, що 08.04.1999 року його мати [PERSON] придбала кв. [ADDRESS] . У 2007р. від відповідача на адресу його матері надійшла телеграма щодо погашення позики. Проте ніякої позики ні позивач ні його мати у відповідача не брали. Тоді ж були виявлені зникнення правовстановчих документів на квартиру. У ході досудового розслідування кримінального провадження, де мати позивача була потерпілою встановлено наявність договору від 18.07.2006 року позики між останньою та відповідачем на суму 10 400 доларів США та в порядку забезпечення виконання зобов`язань договір іпотеки від 18.907.2006 року на спірну квартиру. Даний договір [PERSON] не підписувала, що підтверджується судово-почеркознавчою експертизою, а підписи виконані [PERSON] [INFO] мати позивача померла. Позивач є спадкоємцем першої черги, проте не може оформити спадкові права. Оскільки мати позивача не підписувала та не укладала договір іпотеки від 18.07.2006 року просив визнати його недійсним та скасувати відповідний запис у Державному реєстрі. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року справа передана на розгляд до Київського районного суду м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 квітня 2023 року справа прийнята до провадження , призначено підготовче засідання. 06 червня 2023 року позивачем надано заяву про зміну (доповнення) предмета позову, а саме враховуючи умови договору Іпотеки п.10 визначено можливість відповідача звернути стягнення на майно, спадкове право на яке належить позивачеві. Просив визнати недійсним з моменту його вчинення договір іпотеки між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 18.07.2006 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. за реєстровим № 1407; скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про обтяження квартири за адресою [ADDRESS] на підставі договору іпотеки між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за реєстровим № 1407; визнати відсутнім право іпотеки на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яке за наявними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостями належить відповідачу [PERSON] Покласти судові витрати на відповідача. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в їх відсутність, просить позов задовольнити. Від позивача надійшла заява щодо відмови в застосуванні строку позовної давності, оскільки право на оскарження зазначеного договору іпотеки він отримав після смерті матері, а саме 12.08.2018 року, а довідався про неможливість успадкування квартири тільки після відкриття спадкової справи, а саме 18.09.2018 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Відповідачем надано відзив щодо не визнання позовних вимог, застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Експертиза на яку посилається позивач проведена не в рамках даного провадження, а тому застосування висновку є грубим порушенням прав сторін. У позивача відсутнє право на оспорення договору іпотеки, стороною якого він не є. Позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору іпотеки 10 лютого 2021 року , тобто зі спливом 14 років. За час життя мати позивача не оспорювала Договір іпотеки, а отже строк на оспорення такого договору сплив ще до відкриття 12 серпня 2018 року спадщини на майно померлої [PERSON] . Просив застосувати строк позовної давності про визнання договору іпотеки недійсним, відмовити в задоволенні позовних вимог, врахувати понесені судові витрати відповідача на правничу допомогу. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 3 ч. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Судом установлено, що позивач народився [INFO] , його батьками є [PERSON] , [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( дата формування 21.06.2021 р.) за [PERSON] зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , підстава : договір купівлі-продажу р№2-897, 08.04.1999р. (а.с. 100-101 т.1) 12 серпня 2018 року [PERSON] померла. 18 вересня 2018 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини на майно померлої [PERSON] та є єдиним спадкоємцем за законом, що підтверджується листом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Юдіної О.С. ( а.с.11 т.1). За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною першою статті 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом. Матеріали справи містять договір позики від 18 липня 2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. та відповідно до якого, [PERSON] передав у власність [PERSON] валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 10 400 доларів США, які остання зобов`язується повернути не пізніше 18 червня 2007 року відповідно до встановленого у договорі графіку. Відповідно Договору іпотеки від 18 липня 2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., [PERSON] передає, а [PERSON] приймає під заставу квартиру [ADDRESS] . Цією заставою забезпечується виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики, який посвідчений 18.07.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. Згідно з цим договором іпотекодавець повинен повернути іпотекодержателеві валютні цінності у сумі 10 400 доларів США не пізніше 18 червня 2007 року. Звертаючись з позовними вимогами, [PERSON] зазначив, що договір іпотеки його мати [PERSON] , спадкоємцем на майно якої він є, не підписувала. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 5341 по кримінальній справі № 61070004 від 23 вересня 2008 року підписи від імені [PERSON] в «Договорі іпотеки» від 18.07.2006р. розташований на зворотній стороні в рядку «Іпотекодавець», «Договорі позики» від 18.07.2006 р. розташований на зворотній стороні в рядку «Позичальник», «Заяві» від 18.07.2006р. від імені [PERSON] розташований в рядку, зліва від запису « [PERSON] », «Акті приймання-передачі» від 18.08.2006р розташований під естом, зліва,- виконані не [PERSON] . Вони виконані [PERSON] . Рукописні записи: «( [PERSON] ) в «Договорі іпотеки» від 18.07.2006р., на зворотній стороні в рядку «Іпотекодавець», «( [PERSON] )» в «Договорі позики» від 18.07.2006 р.на зворотній стороні, в рядку «Позичальник», « [PERSON] » в «Заяві» від її імені, в рядку справа від підпису від імені [PERSON] ,- виконані [PERSON] . Рукописний текст: «Акта приймання-передачі» від 18.08.2006 р., про передачу 200 доларів США, який починається і, відповідно, закінчується словами: «Акт приймання-передачі м. Харків Вісімнадцяте серпня дві тисячі шостого року Ми, що підписалися…» та «… доларів США. [PERSON] [PERSON] », - виконаний не [PERSON] , а іншою особою ( а.с. 29-42 т.1). Також, протокол допиту обвинуваченої [PERSON] від 15 жовтня 2008 року містить пояснення останньої, що 18 липня 2006 року вона уклала з [PERSON] договір займу та іпотеки під документами [PERSON] . Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків (стаття 218 ЦК України). Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не підписувала договір іпотеки від 18 серпня 2006 року, тому суд дійшов до висновку про задоволення вимоги щодо визнання договору недійсним. Посилання відповідача у відзиві щодо неможливості врахування висновку судово- почеркознавчої експертизи є безпідставними та не ґрунтується на нормах права. До того ж, відповідачем не надано інших доказів у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на спростування зазначених обставин. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) -це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Так, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання договору іпотеки недісним та зняття заборони відчуження нерухомого майна. Скасування на підставі судового рішення державної реєстрації права власності, проведеної на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є самостійною підставою для припинення за [PERSON] речового права на квартиру, оскільки відповідні права повертаються у стан, що існував до скасованої державної реєстрації, а дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної (скасованої) державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, залишаються незмінними, що узгоджується з положеннями статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц). Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним з моменту його вчинення договору іпотеки між [PERSON] та [PERSON] посвідченого 18.07.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. за реєстровим номером № 1407 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про обтяження (реєстраційний номер обтяження 3478449, тип обтяження - заборона відчуження 1408, 18.07.2006, приватний нотаріус Гриценко Є.В.) квартири за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН: 15346600 на підставі договору іпотеки між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 18.07.2006 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. за реєстровим № 1407. Що стосується клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Як установлено в ході розгляду справи, позивач [PERSON] після смерті матері [PERSON] 12.08.2018 року , звернувся з заявою про прийняття спадщини , 18 вересня 2018 року відкрито спадкову справу та 24 лютого 2021 року звернувся в суд з даним позовом. Таким чином, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1816 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат при зверненні з позовом до суду. Згідно ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial