Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просив суд: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено , що з [PERSON] перебувала в шлюбі, від якого мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2017 року у справі 331/6369/17, донька залишилися проживати з нею. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі 335/6872/19 від 22.01.2022 року визначено місце проживання доньки з нею. Відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Так, в липні 2021 року відповідач виїхав з території України та з того часу ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає доньці доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти - тому створились умови, які шкодять інтересам дитини. Оскільки відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, вимушена звернутися до суду . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2023 року провадження по справі відкрите. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві , наполягали на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце судового засідання , до суду не з`явився, відзив на позов не надав, в зв`язку з чим справу на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України розглянуто у його відсутність. Представник третьої особи органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району зазначила про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування, враховуючи рішення Комісії, дійшла висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що фактично з 2018 року батько припинив спілкування з донькою, матеріально її не забезпечував. До 2021 року він спілкувався з дитиною періодично, телефонував один раз на 2 місяці. Останній раз бачив доньку в липні 2021 року на її день народження. Після цього взагалі припинив спілкування з дитиною. Наразі [PERSON] про батька не згадує, батьком називає теперішнього чоловіка позивача [PERSON] , який піклується про дитину та має з нею гарні стосунки. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 164 ч.1 п. 2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються він виконання своїх батьківських обов`язків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 16 травня 2015 року. Від шлюбу у сторін по справі народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2017 року у справі 331/6369/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 09 червня 2022 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22січня 2020 року у справі 335/6872/19 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС , [PERSON] фактично з 2020 року перебував на тимчасово окупованій території в АР Крим. 16.07.2021 року виїхав до тимчасово окупованої території України. Згідно відповіді служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 02.02.2024 № 108/24-532, обстежено умови проживання [PERSON] та малолітньої [PERSON] , 2015 року народження, за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту від 30.01.2024, квартиру винаймають на підставі договору оренди від 04.12.2023. В квартирі чисто, охайно, створені умови для проживання дитини. В кімнаті де проживає дитина розташований розкладний диван, шафа для речей, письмовий стіл. Зі слів [PERSON] , батько останній раз бачив доньку у липні 2021 року, декілька разів телефонував у листопаді 2022 року, з того часу повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, матеріально не допомагає. Дитина повідомила, що останній раз спілкувалась з батьком декілька років тому, зараз з ним не спілкується, проживає з мамою та Артуром. [PERSON] наразі навчається в 3-Б класі гімназії № 32 «УСПІХ» Печерського району м. Києва. Показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що протягом тривалого часу [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, матеріально її не забезпечує, взагалі не спілкується з дитиною, навіть не телефонує їй. Висновком органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 05.12.2023 року встановлено, що комісією не виявлені виключні обставин, підтверджені відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав відносно дитини. Як наслідок зроблено висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , 2015 року народження. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У вказаній справі встановлено, що [PERSON] фактично з 2021 року не спілкується з донькою , з 2017 року її матеріально не забезпечує, не приймає участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з позивачем. За таких обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, вважає, що сам по собі факт проживання відповідача на тимчасово окупованій території України, не звільняє останнього від виконання батьківських обов`язків. При цьому, оцінюючи у сукупності всі наявні в матеріалах справи докази, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вважає , що позивачем доведені правові підстави для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Враховуючи вищенаведене , у зв`язку з свідомим нехтуванням відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Статтею 166 Сімейного кодексу України передбачено, що одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. Оскільки за змістом вимог ч.2 ст. 183 СК України суд визначає єдину частку від заробітку батька на утримання малолітньої дитини , суд приходить до висновку, що з відповідача , з урахуванням вимог ст. 182 СК України та обставин справи слід стягнути аліменти на користь позивача на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/ 4 частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття, а тому позов в цій частині також слід задовольнити. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved