Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України вона разом з дітьми виїхала проживати за кордон, проте, в подальшому відповідач та його мати без її згоди самовільно забрали дітей і такі на даний час проживають з відповідачем. Зазначає, що вона може піклуватись про дітей, забезпечити їм належний рівень проживання та виховання, задовольнити їхні потреби, через що просить у судовому порядку визначити місце проживання дітей з матір`ю. Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що двом старшим дітям вже виповнилось 14 років і такі висловили своє бажання проживати з батьком у місті Львові, який є центр їхніх життєвих інтересів. Малолітній [PERSON] деякий час проживав з матір`ю у Республіці Сербія, проте, через етнічне і культурне не сприйняття можливості проживати за кордоном також висловив бажання проживати в місті Львові разом батьком, між якими існує тісний емоційний зв`язок. Крім того, відповідач створив всі умови для проживання дітей, чого не можна сказати про позивача. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив представник позивача наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що діти висловили бажання проживати у місті Львові, а не з батьком. Позивач має намір проживати з дітьми за адресою реєстрації, а також у власності сторін є спільна квартира, де можливо проживати з дітьми, або ж орендувати житло. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 13.11.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.11.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За відповідним клопотанням представника позивача, суд виключив з числа третіх осіб Відділ «Служба у справах дітей» Личаківського району та залучив Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про що 14.12.2023 року без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. Крім того, за відповідним клопотанням представника позивача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 24.01.2024 року зобов`язано третю особу надати суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.02.2024 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Крім того вказав про відсутність доказів чинення відповідачем психологічного чи фізичного насильства. Також зазначає, що він офіційно працевлаштований, діти усім забезпечені та хочуть проживати разом з ним. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої\~особи в судовому засіданні під час виступу із вступним словом підтримала наданий висновок про недоцільність визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дітей, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, діючи в якнайкращих інтересах дітей та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідача є батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії свідоцтв про народження (а.с.9, 10, 11). На час розгляду справи позивач проживає та працює за кордоном, зокрема в Республіці Сербія, що стверджується відповідною довідкою, яка перекладена на українську мову (а.с.19, 20). Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.08.2023 (а.с.12-18), яке набрало законної сили, з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 20.06.2023 року і досягнення старшою дитиною повноліття. Крім того, відповідно до цього рішення, з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 4000,0 гривень щомісячно, починаючи з 30.06.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на даний час діти проживають з відповідачем у місті Львові, чого сторони не оспорюють і що відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. З метою визначення місця проживання дітей позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Отже основне юридичне питання, яке має бути вирішенні у цій справі полягає в тому, чи відповідають найвищим інтересам дітей визначення місця їхнього проживання разом з матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка була ухвалена в 1989 році Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікована Україною в 1991 році, передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 9 цієї Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною першою статті 3 СК України проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У рішенні від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Крім того, у параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, відповідно до частин першої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. На думку суду у справі яка розглядається необхідність визначення місця проживання дітей разом з матір`ю стороною позивача залишилось недоведеною. Зокрема, до моменту повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України діти постійно проживали у місті Львові. Відповідачем створені належні умови для проживання дітей, що стверджується відповідним актом обстеження умов проживання (а.с.68-69). Зрештою, на даний час діти відвідують середню загальноосвітню школу № 42 у місті Львові, мають друзів та сталі соціальні зв`язки. Аргументи щодо чинення відповідачем психологічного чи фізичного насильства слід вважати голослівними, оскільки жодних доказів про це не надано. Суд також не виявив недостатню емоційну прив`язаність, загрозливого стану здоров`я або психічної неврівноваженості відповідача. Ніщо не свідчить про те, що відповідач має шкідливі звички, веде аморальний спосіб життя, нехтує правилами моралі. Навпаки, суд встановив достатньо сильні зв`язки між відповідачем та дітьми. Кожен з них під час допиту у категоричній формі висловив бажання проживати разом з батьком, вони разом навчаються в одній школі, мають друзів, не хочуть залишати територію України. Ознак того, що такі покази дані під тиском суд не виявив і тому, не має підстав сумніватись в їхній правдивості. Що ж стосується особи позивача, суд не встановив наявність у неї можливості забезпечити більш сприятливі умови виховання дітей. Будь яких доказів цьому факту позивач не надала. Суду також не надано будь яких доказів про особисті якості позивача, які можуть позитивно вплинути на виховання дітей. Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради заслухавши позивача, відповідача і дітей також висловився про недоцільність визначення місця проживання останніх разом з матір`ю і з огляду на згадані вище аргументи, суд повністю погоджується з таким висновком. Таким чином, за наведених вище обставин, на думку суду визначення місця проживання дітей разом з матір`ю суперечить інтересам дітей і через це суд визнає позов безпідставним та відмовляє в його задоволенні, оскільки ухвалення будь-якого іншого рішення буде несумісним із гарантіями, передбаченими у статті 8 Конвенції. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed