Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

Керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельної ділянки. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Позовні вимоги мотивовано тим, що: Ужгородською окружною прокуратурою встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради від 25.07.2019 за № 1616 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» [PERSON] затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] з передачею її у власність. Вказану земельну ділянку за договорами купівлі-продажу| від 04.12.2019 відчужено [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків якої, [NUMBER] . Позивач зазначає, що разом із тим, в ході моніторингу реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний громадянин вже скористався своїм право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.10.2017 за № 3192-сг щодо передачі у власність земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:55:001:0766 у розмірі 0,0608 га. Рішення за № 1616 від 25.07.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» Ужгородської міської ради в частині передачі [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд у приватну власність прийнято всупереч вимогам земельного законодавства України, у зв`язку з чим воно підлягає визнанню незаконним, а земельна ділянка витребуванню на користь територіальної громади. Оскільки право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, характеризується дефектом волі то звернення прокурора до суду в інтересах держави є обґрунтованим і свідчить про наявність виключних підстав спрямованих на відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки шляхом скасування відповідного рішення ради та витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Позивач зазначає, що волевиявлення територіальної громади міста як власника нерухомого майна на відведення земельних ділянок та передачу у власність могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних рішень у супереч вищенаведеним вимогам не може свідчити наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття комунальної власності землі, що є підставою для його витребування на підставі ст. 388 ЦК України. У позовній заяві містяться покликання на: ст.ст. 81,116, ч.ч. 6,8,9 ст.118, 212, 122, 152 Земельного кодексу України, правовому позицію ВС, ч. ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 1 ст. 21 ЦК України, ст. 14 Конституції України, ст. ст.2,5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Постанову КМУ за №15 від 14.01.2015, ст. 56 ЦПК України, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», практику ЄСПЛ. Позивач просить суд: Визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою [PERSON] щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність. Витребувати від [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків якої, [NUMBER] , земельну ділянку , за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га на користь територіальної громади міста Ужгород. Стягнути з відповідачів судові витрати. 03.05.2023, від представника відповідача [PERSON] , адвоката Дрюченко Олександра Сергійовича, надійшов відзив на позовну заяву. Так, сторона відповідача позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Адвокат зазначає, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу. При посвідчення договору, нотаріусом було перевірено належність права власності продавцю - [PERSON] , відсутність заборон, обтяжень, щодо зазначеної земельної ділянки з моменту набуття права власності за відплатним договором, [PERSON] відкрито та за цільовим призначенням використовує вказану земельну ділянку. У відзиві містяться покликання на ст. 328,387,388 ЦК України, практику ВС, Протоколу першого до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Адвокат вказує на те, що прокурором не доведено обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача [PERSON] , оскільки, остання не могла передбачати наявність ризику того, що право власності на земельну ділянку може бути припинено у зв`язку з тим, що рішення Ужгородської міської ради від 25.07.2019 за № 1615 в частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, передання її у власність може бути визнано незаконним та скасовано. Вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог керівника Ужгородської окружної прокуратури щодо витребування від [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га, на користь територіальної громади міста Ужгород, оскільки вона є добросовісним набувачем та набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі відплатного договору. Просить поновити строк на подачу відзиву, відмовити у задоволенні позову повністю. 31.05.2023 року від представника відповідача - Ужгородської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, так сторона відповідача вважає вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У відзиві містяться покликання на частину першу статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 14,143,144 Конституції України, ст. 12, ч. 3 ст. 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 8,19 Конституції України, ст. 16 ЦК України, постанови ВС та практику ЄСПЛ. Так представник відповідача зазначає, що виходячи з системного взаємозв`язку наведених ним у відзиві положень Земельного кодексу України та Конституції України, для визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, зокрема в сфері земельних правовідносин, доведенню підлягають наявність порушеного права, а також невідповідність дій органу місцевого самоврядування при прийнятті рішення актам законодавства. Відповідно до рішення XXXVIII сесії Ужгородської міської ради VII скликання від 25.07.2019 року № 1616 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» п. 1.16 гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:42:001:0633) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передати її у власність. Представник відповідача зазначає що предметом позову у цій справі по суті є визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 року. Разом з тим, спосіб захисту, обраний позивачем - скасувати рішення органу місцевого самоврядування та одночасно витребувати майно, не є ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. У відзиві вказано також на те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Прокурор, заявляючи позовну вимогу про витребування майна, діє в інтересах держави в особі територіальної громади - власника спірного майна. Тобто, оскільки, існує орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, прокурором фактично пред`явлено позов в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради. У такому випадку дотримання вимог щодо підтвердження підстав для представництва, передбачених статтею 23 Закону № 1697-VII, є обов`язковим. Натомість невиконання прокурором процедури, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону № 1697-VII, (зокрема необхідність повідомлення суб`єкта владних повноважень) відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. Представник відповідача зауважує, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті); право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Так, оскільки скасування рішення Ужгородської міської ради не призведе до відновлення порушених прав та оскільки саме власник, Ужгородська міська рада, має право на витребування земельної ділянки у добросовісного набувача, керівник Ужгородської окружної прокуратури повинен був подавати позов в інтересах Ужгородської міської ради для забезпечення порушених прав територіальної громади. В даному випадку, прокурором не дотримано порядку представництва передбаченого законодавством, що є підставою залишення без розгляду позовної вимоги щодо витребування земельної ділянки. Також зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек об`єкт нерухомого майна, а саме земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, закрито у зв`язку з об`єднання об`єктів нерухомого майна, що свідчить про відсутність предмету спору і унеможливлює задоволення позовної вимоги про витребування відповідної земельної ділянки. Враховуючи все вищевикладене, просить суд: відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою [PERSON] щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність; залишити без розгляду позовну вимогу щодо витребувати від [PERSON] земельні ділянку за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га на користь територіальної громади міста Ужгород. 19.07.2023 року від позивача по справі надійшла заява про зміну предмета позову. Позивач вказує на те, що предметом позовних вимог у даній справі є, зокрема, витребування від [PERSON] , земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633 на користь територіальної громади міста Ужгород. Відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що речові права на вказану спірну земельну ділянку припинено у зв`язку з об`єднанням об`єктів нерухомого майна. Також встановлено, що вказану земельну ділянку об`єднано із земельною ділянкою за кадастровим номером 2110100000:42:001:0632 площею 0,0747 га та об`єднаній земельній ділянці присвоєно номер 2110100000:42:001:0734 (загальна площа 0.1734 га), про що 15.02.2023 внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, на даний час земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га як об`єкту речових прав не існує, а вона є частиною новоствореної земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0734 та належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Позивач вважає, що ефективним способом захисту інтересів держави буде витребувати від [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків якої, [NUMBER] , земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації, що була визначена за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га на користь територіальної громади міста Ужгород. Разом з тим, витребування земельної ділянки 2110100000:42:001:0633 у володіння власника шляхом задоволення відповідної позовної вимоги в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:42:001:0633 втратила статус об`єкта цивільних прав, а тому відповідне право власності територіальної громади на неї не може бути зареєстровано без скасування державної реєстрацій новоствореної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0734. Позивач зазначає, що оскільки у заяві про зміну предмету позову не змінюються первісні обставини, на підставі яких подано позов, відсутні підстави для висновку про те, що у вказаній заяві змінюються підстави позову. Крім того, у позовних вимогах допущено описку щодо площі спірної земельної ділянки та помилково вказано «0,0600 га» замість вірної «0,1 га». Позивач просить : Прийняти до розгляду позовні вимоги в наступній редакції: 1. Визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою [PERSON] щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0734 площею 0.1734 га. Витребувати від [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації, що була визначена за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га на користь територіальної громади міста Ужгород У заяві містяться покликання на: ч. 5 ст. 12, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16,177,181 ЦК України, позиції ВС, 1, 3, 4, ч.10, 13 статті 79-1 Земельного кодексу України. 05.07.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайоного суду Закарпатської області, задоволено заяву позивача та вжито заходів забезпечення позову, а саме накладено арешт на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га, що знаходиться в [ADDRESS] . 06.07.2021 ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області вказана позовна заява залишена без руху. 27.07.2021 ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу. Скасовано вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської від 05.07.2021 року, а саме арешт на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,0600 га, що знаходиться в [ADDRESS] . Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, залишено без задоволення апеляційну скаргу керівника Ужгородської окружної прокуратури, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2021 без змін. Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року задоволено касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 липня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 21 лютого 2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. 07 вересня 2023 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 21.03.2024 : прокурор просив позов (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) задовольнити; відповідач [PERSON] , не з`явилася про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином; представник відповідача [PERSON] ,- адвокат Дрюченко О. просив відмовити у задоволенні позову, подав письмовий виступ у дебатах; представник відповідача Ужгородської міської ради, у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином; відповідач [PERSON] , не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, відзиву на позовну заяву від нього не надходило. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Рішенням Ужгородської міської ради від 25.07.2019 за № 1616 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» [PERSON] затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] з передачею її у власність. Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.10.2017 за № 3192-сг [PERSON] передано у власність земельну ділянку зa кадастровим номером 2110100000:55:001:0766 у розмірі 0,0608 га. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 254633404 від 27.04.2021, власником земельної ділянки кадастровий номер: 2110100000:42:001:0633 Площа (га): 0.1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) Закарпатська обл., м. Ужгород [PERSON] , на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 1616, виданий 25.07.2019, видавник: Ужгородська міська рада Закарпатської області; витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-2103458762019, виданий 11.05.2019, видавник: Центрі надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради; відомості з ДЗК, серія та номер: 13655125, виданий 24.09.2019, І видавник: Державний земельний кадастр. Право власності припинено 04.12.2019 на підстава договір купівлі-продажу, серія та номер: 1338, виданий 04.12.2019, видавник: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. 04.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , договір купівлі-продажу, серія та номер: 1338, виданий 04.12.2019, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В.; відомості з ДЗК, серія та номер:15667954, виданий 04.12.2019, видавник: Державний земельний кадастр Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек об`єкт нерухомого майна, №3339566475 від 18.07.2023, відомості щодо нерухомого майна, а саме земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, закрито у зв`язку з об`єднання об`єктів нерухомого майна. Підстава: Відомості внесено до реєстру: об`єднання об`єктів нерухомого майна 17.02.2022 13:21:47, приватний нотаріусе Балаж Марина Василівна, Ужгородський міський нотаріальний округ, Закарпатська обл., індексний номер рішення: 63518369 Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну НВ-2100089162022 11.02.2022 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером земельної ділянки 2110100000:42:001:0734, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Позивачем подано заяву від 19.07.2023 про зміну предмета позову, зокрема позивач просить прийняти до розгляду позовні вимоги в наступній редакції: 1. Визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради за № 1616 від 25.07.2019 в частині затвердження проекту із землеустрою [PERSON] щодо земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність. 2. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0734 площею 0.1734 га. 3. Витребувати від [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації, що була визначена за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га на користь територіальної громади міста Ужгород. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 3\~ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша\~статті 2 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша\~статті 4 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно положень\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~Стаття 12 ЦК України\~передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені\~ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Статтею 140 Конституції України та статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими Законами. Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно з пунктами а, г статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно п.г частини 3 статті 152 Земельного кодексу України одним із способів захисту прав громадян на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ч.1 ст. 155 Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються не лише цим Кодексом, але й Конституцією України, згідно статті 8 якої, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вважає за необхідне вказати на те, що у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року постановленої в даній справі зазначено, що: Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що\~\~в\~\~Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у\~\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частина перша якої визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у\~\~випадках та порядку, встановлених законом. Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення\~або\~загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а\~\~також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Вказаним приписам кореспондують приписи частини четвертої статті 56 ЦПК України, якими визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Системне тлумачення наведених норм права дозволяє дійти висновку, що\~\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи\~\~іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. У цій справі прокурор звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Ужгородської міської ради № 1616 від 25 липня 2019 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність та\~\~витребування від [PERSON] на користь територіальної громади міста Ужгорода цієї земельної ділянки. Як на підставу для представництва інтересів держави прокурор зазначив, що\~Ужгородська міська рада, яка мала б захищати інтереси територіальної громади, є відповідачем у справі, оскільки прийняла\~незаконне, на його думку рішення, яке не може сама скасувати,\~а інший орган, який би міг\~здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, відсутній. Отже, пред`явивши позов до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , прокурор на виконання вимог статті 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував у позовній заяві підставу самостійного звернення з позовом до суду і відповідно виконав вимоги частини п`ятої статті 175 ЦПК України. При цьому з висновками судів про\~необхідність подання прокурором доказів на підтвердження\~повідомлення органу, який вчиняє бездіяльність Держгеокадастру, про свій намір звернутися з цим позовом до суду колегія суддів не погоджується з огляду на те, що\~спірна земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, до прийняття Ужгородською міською радою оспорюваного рішення належала до земель комунальної власності, не є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр у\~цьому випадку не\~\~наділений повноваженнями на звернення до суду з позовом про скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у\~\~власність фізичній особі, для будівництва та обслуговування житлового будинку, земельної ділянки комунальної власності. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 10 травня 2022 року в справі №\~308/8384/21. З огляду на викладене, оскільки прокурор\~належним чином обґрунтував наявність підстав для звернення до суду за захистом інтересів держави, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви є передчасним.» Так, керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави виступаючи позивачем у даній справі. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 ЦПК України. У даному випадку прокурор у цій справі звернувся із позовом, оскільки Ужгородська міська рада є одним зі співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог земельного законодавства та порушення інтересів територіальної громади міста при переданні спірної земельної ділянки у власність. З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, територіальної громади Ужгородської міської ради, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Ужгородську міську раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування рішення ради, а тому мав право звертатися з даним позовом. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, пункт 27). Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналіз ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Встановлено та прокурором обґрунтовано належними та достатніми доказами в чому на його думку полягає порушення оспорюваними рішеннями про надання земельних ділянок та державна реєстрація прав власності на підставі вказаних рішень інтересам держави, а також в чому полягає таке порушення, необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також обґрунтовано підстави звернення до суду, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурором встановлено, що Ужгородська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади м. Ужгорода, вважає, що така сама порушила вимоги закону, крім цього, в системі органів державної влади відсутній орган, уповноважений на оскарження рішень органів місцевого самоврядування. Тому прокурор відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України є самостійним позивачем в інтересах держави у справі. У постанові\~від 20\~червня 2023\~року справа №\~633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду, зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України\~від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49). Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі №\~367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. Також слід відзначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду також вказала, що вважає, що власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).\~Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Так у вказаній справі з огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суди мали відмовити у задоволенні вимог про визнання неправомірним і скасування пункту 32 оскарженого рішення. А тому не було підстав вирішувати питання щодо застосування приписів про позовну давність до цієї вимоги (див. пункт 73 цієї постанови). У п. п. 50, 51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020, справа № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 Велика Палата знову підтвердила, що власник може витребувати належну йому земельну ділянку від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані та вичерпали свою дію, та оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна від власника. Такі обставини не обов`язково мають встановлюватись в іншій судовій справі. Тобто не потрібно перед зверненням із позовом про витребування майна звертатися з позовом про визнання незаконними рішень, на підставі яких в осіб чи компаній виникло право на земельну ділянку. Позовні вимоги про визнання незаконними розпоряджень, згідно з позиціями Великої Палати, не є ефективним способом захисту. Річ у тім, що їхнє задоволення не призводить до відновлення володіння земельною ділянкою. У справі що розглядається, прокурор просить: Визнати незаконним\~та скасувати\~рішення Ужгородської\~міської ради за №\~1616\~від 25.07.2019\~в частині\~затвердження проекту\~із землеустрою\~ [PERSON] \~щодо земельної\~ділянки за\~кадастровим номером 2110100000:42:001:0633,\~площею 0,1\~га для\~будівництва та\~обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з передачею її у власність. Разом із тим в силу наведеного така не є ефективним способом захисту права власника та задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про витребування від [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була визначена за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га на користь територіальної громади міста Ужгород. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України)й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Як уже зазначалося, також у п. п. 50, 51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020, справа № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Верховний Суд України в постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6- 327цс15 висловив правову позицію, згідно з якою нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). Вказане відповідає правовій позиції сформованій Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 674/31/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/96, § 158), від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (заява № 20390/07, § 29)). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, § 75)). Отже, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). За статтею 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Подібна за змістом позиція Верховного Суду відображена й у постанові від 11.11.2020 року справі № 587/1464/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2023 року по справі №373/626/17 надала правовий висновок щодо легітимності мети втручання у право мирного володіння в контексті статті 1 Першої протоколу до Конвенції. У позовній заяві прокурор вказував, що його звернення до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час розпорядження земельними ділянками, вважав, що важливо відновити становище, яке існувало до порушення права власності на спірні земельні ділянки, які незаконно вибули з володіння держави як власника. Велика Палата Верховного Суду вважає, що втручання у право первинної набувачки та кінцевого набувача на мирне володіння спірними земельними ділянками навіть за його відповідності критерію законності не буде пропорційним означеній вище легітимній меті, а задоволення позову про витребування у первинної набувачки земельної ділянки не відповідатиме принципам справедливості та розумності. ВП ВС вказала, що не відповідатиме принципам справедливості та розумності витребування земельних ділянок, з володіння кінцевого набувача, оскільки немає ознак того, що ці відповідачі, відчужуючи земельні ділянки, з подальшим їх поділом проміжною набувачкою на декілька інших діяли недобросовісно. Враховуючи все наведене, витребування цих ділянок у первинної набувачки та кінцевого набувача не буде пропорційним легітимній меті, яку переслідував прокурор. Суд доходить висновку, що в у справі яка розглядається, відповідач [PERSON] , набула право власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 04.12.2019 у відповідача [PERSON] який на той час був власником земельної ділянки. Очевидних підстав, які б свідчили про сумнівність законності такого права у відповідача [PERSON] , не було і бути не могло. Вона не могла знати про відсутність у нього законних підстав набуття права власності на спірну земельну ділянку. Іншого, позивачем не доведено. А тому вона є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки протилежне не встановлено. На час придбання [PERSON] цієї земельної ділянки її тодішній власник [PERSON] мав право її відчужити, що позивачем не спростовано. Крім того, зазначена земельна ділянка вибула з володіння її першого власника з волі останньої шляхом прийняття Ужгородською міською радою рішення про затвердження технічної документації та передачі її у власність. З огляду на це, суд вважає що витребування від [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:42:001:0633, площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на користь територіальної громади міста Ужгорода призведе до порушення «справедливого балансу» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав [PERSON] як власника, яка у встановленому законом порядку набула у власність земельну ділянку на якій має намір збудувати індивідуальний житловий будинок. Задоволення судом цих вимог матиме наслідком виключно непропорційне втручання у право [PERSON] на мирне володіння майном, та покладе на відповідача [PERSON] надмірний індивідуальний тягар по захисту свого порушеного права У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з підстав та мотивів викладених вище. Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат: Відповідно до пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог\~статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed