Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом з вимогою до Державного агенства резерву України, Державної організації «Комбінат «Дніпро» Державного агенства резерву України про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: - визнати неправомірним та скасувати наказ Державного агенства резерву України від 07 грудня 2023 року № 273-к про звільнення [PERSON] з посади генерального директора державної організації «Комбінат «Дніпро» та припинення дії Контракту № 6/22 від 22.09.2022; - поновити [PERSON] на посаді генерального директора державної організації «Комбінат «Дніпро» з 07.12.2023; - стягнути з Державного агенства резерву України, код ЄДРПОУ 37472392 на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушено прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Позов обґрунтований тим, що у період з 22 вересня 2022 року по 07 грудня 2023 року позивач знаходився в трудових відносинах з Державним агенством резерву України на підставі Контракту № 6/22 від 22 вересня 2022 року, яким призначено позивача на посаду генерального директора державної організації «Комбінат «Дніпро» Державного агенства резерву України строком не більше 12 місяців з дня припинення або скасування воєнного стану, запровадженого на території України. При цьому, позивача було призначено на посаду генерального директора за погодженням з Головою Черкаської районної військової адміністрації Черкаської області. 07 грудня 2023 року т.в.о. голови Державного агенства резерву України Бабаком Д.А. винесено наказ №273-к про звільнення позивача та припинення дії Контракту, укладеного між Державним агенством резерву України, як органом управління майном та позивачем, як керівником державної організації «Комбінат «Дніпро» Державного агенства резерву України від 22.09.2022 №6/22 відповідно до пункту 6 статті 40 КЗпП України. Частино. 2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазаначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможлтво перевести працівника , за його згодою, на іншу роботу. Однак всупереч нормам законодавства відповідач не запропонував іншої роботи. Окрім того, згідно Порядку №818 звільнення з посади керівника підприємства має бути погоджене з Головою районної військової адміністрації, однак відповідач не наддав пропозиції до районної військової адміністрації щодо звільнення позивача з посади генерального директра державної організації «Комбінат «Дніпро» та не отримав погодження. Тому, позивач вважає, звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства тому просить визнати неправомірним та скасувати наказ про звільнення та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Державне агенство резерву України скористався правом подачі відзиву, зі змісту якого з даними позовними вимогами сторона відповідача не погоджується та вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки суперечить чинному законодавству, не відповідає фактичним обставинам справи. Оскільки 22.09.2022 між Державним агенством резерву України та позивачем укладений контракт № 6/22, згідно якого [PERSON] призначено на посаду генерального директора ДО «Комбінат «Дніпро». При цьому в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебувала справа № 761/19202/22 за позовною заявою [PERSON] до Державного агенства резерву України, Т.в.о. Голови Держрезерву Казаської Л.В. та Державної організації «Комбінат «Дніпро» про визнання недійним та скасування наказу про звільнення від 16.08.2022 № 65-к «Про звільнення [PERSON] » про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.10.2023 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , а саме визнано неправомірним та скасовано наказ про звільнення [PERSON] , поновлено на посаді генерального директора та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 14.11.2023 було винесено постанову ВП № [NUMBER] про відкриття виконачого провадження з примусового виконання виконавчого листа №761/19202/22 від 30.10.2023 Шевченківського районного суду м.Києва, яка надійшла 28.11.2023 на адресу Державного агенства резерву України. Держрезервом винесено наказ від 07.12.2023 №272-к про поновлення [PERSON] на посаді генерального директора ДО «Комбінат «Дніпро» Державного агенства резерву України з метою виконання судового рішення, яке зверенено судом до негайнгого виконання та є обов`язковим. Таким чином, позивач був звільнений з посади директора ДО «Комбінат «Дніпро» наказом Держрезерву від 07.12.2023 № 273-к на підставі п.6 ст.40 КЗпП України. Щодо твердження позивача про помилковість незаконності звільнення, виходячи із відсутності погодження Черкаської районної державної адміністрації, представник відповідача вказує, що такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються змістом норм на яких вони грунтуються, оскільки Держрезервом направлено лист від 08.12.2023 №2999/0/4-23 до Черкаської районної державної адміністації Черкаської області. Водночас, за результатом розгляду листа щодо Держрезерву будь-яких повідомлень та/або заперечень Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області не надходило. При цьому, за своєю суттю згода має характер рекомендації та не може бути визначальною при вирішенні питання про звільнення, а саме погодження не має обов`язкового характеру, зважаючи на підстави для звільнення позивача. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу, відповідач зазначає, що така вимога є похідною від вимоги позивача про поновлення на посаді, а відтак, з огляду на вищенаведене, задоволенню не підлягає. Крім того, заробітна плата позивачеві до дати його звільнення виплачувалась з фонду оплати праці ДО «Комбінат «Дніпро», а отже роботодавцем є саме Комбінат, а не Державне агенство резерву України, в штаті якого відсутня посада генерального директора ДО «Комбінат «Дніпро» та відповідно фонд оплати праці Держрезерву не передбачає виплату заробітної плати для такої посади. Тобто, стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку керівника за весь час вимушеного прогулу, Держрезерв не є належним відповідачем, отже такі вимоги не підлягають задоволенню. Позивачем подано відповідь на відзив, з якого вбачається, що позивач не погоджується з викладеними у відзиві аргументами та доводами, вважає їх безпідставними. Вказує на те, що відповідач намагається ввести суд в оману, заявляючи, що позивач посилається на порушення переважного права переведення на іншу роботу. Позивач повністю заперечує вищезазначене, оскільки воно не відповідає дійсності та жодним чином не відображено у позовних вимогах. В позовній заяві чітко зазначено норму ч.2 ст.40 КЗпП України, відповідно до якої, звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Крім того, позивач повністю заперечує дотримання Держрезервом Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та Порядку № 818 виходячи з того, що його звільнено з посади наказом №283-к від 07.12.2023, а лист, на який посилається відповідач, датовано лише 08.12.2023, тобто вже після звільнення. При цьому, на запит позивача, Черкаською районною військовою адміністрацією листом від 02.02.2024 за вих. № 01-37/788/01-37/534 повідомлено, що «до Черкаської районної військової адміністрації не надходили пропозиції державного агенства резерву України щодо погодження звільнення з посади генерального директора державної організації «Комбінат «Дніпро» [PERSON] відповідно до вимог Порядку № 818». Водночас проінформовано, зокрема, що Черкаською районною військовою адміністрацією отримано лист Держрезерву від 05.01.2024 з повідомленням про звільнення з посади генерального директора ДО «Комбінат «Дніпро» [PERSON] . Стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звертає увагу суду на те, що п.3.1 контракту передбачено, що керівникові нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного ДО «Комбінат «Дніпро», яке є відповідачем 2 у даній справі. Представником відповідача Державного агентства резерву України подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач не погоджується з викладеними в ній вимогами в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та безпідставними з наступних підстав. Станом на 07.12.2023 на підприємствах, організаціях та установах, які входять до сфере управління Держрезерву, відсутні вакансії керівника, що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також інформацією Слуби управління персоналом, що свідчить про відсутність можливості застосування ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Крім того, Держрезерв не має правових підстав пропонувати позивачу зайняти іншу посаду на ДО «Комбінат «Дніпро», оскільки Держрезерв не має повноважень формувати штатний розпис ДО «Комбінат «Дніпро» та здійснювати найм інших працівників організації, окрім керівника. Таким чином, відповідно до Статуту ДО «Комбінат «Дніпро», умов Контракту, ч. 2 ст. 40 КЗпП України не підлягає застосуванню до спірних відносин між Держрезервом та позивачем. Зокрема, відповідь на відзив не містить доказів того, що відмовлено відповідачу у погодженні звільнення позивача з займаної ним посади. Водночас, за результатом розгляду листа Держрезерву будь-яких повідомлень та/або заперечень Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області не надходило. Представник відповідача також зазначає, що стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку керівника за весь час вимушеного прогулу, Держрезерв не є належним відповідачем, отже такі вимоги не підлягають задоволенню. Позивач також подав заяву, в якій надав розрахунок середньоденної заробітної плати за фактично відпрацьовані робочі дні на підставі довідки від 18.01.2024, виданої ДО «Комбінат «Дніпро» та зазаначає, що при поданні позовної заяви не мав можливості надати розрахунок ціни позову, оскільки не мав повного розрахунку заробітної плати на посаді генерального директора ДО «Комбінат «Дніпро» за останні два місяці. Представником відповідача також надано заперечення на заяву по суті справи, ознайомившись з якою, Держрезерв не погоджується з позовними вимогами [PERSON] , адже підстави позовних вимог не узгоджуються із вимогами законодавства, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються доказами наявними в матеріалах справи. Посилання позивача на довідку ДО «Комбінат «Дніпро» від 18.01.2024 № 44/01-17, яка надана позивачу на запит від 29.12.2023 № 01-17/1172, є фактично введенням суду в оману та не може бути враховано під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки підставою видачі довідки від 18.01.2024 № 44/01-17 є необхідність подання декларації за 2023 рік, а не визначення середнього заробітку. Відповідно до пояснень від 08.03.2024 № 01-21/32 заступника головного бухгалтера ДО «Комбінат «Дніпро», які направлені на адресу Держрезерву листом ДО «Комбінат «Дніпро» від 08.03.2024 № 144/01-16 (копії листа та пояснень додаються) позивачу було надано довідку від 18.12.2023 № 887 про середню заробітну плату, нараховану відповідно до Порядку № 100. На підставі вказаного, представник відповідача просила залишити без розгляду заяву [PERSON] по суті справи, щодо розрахунку ціни позову (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) у сумі 50 103,66 грн. та відмовити у задоволенні позовної заяви. Позивач у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача Державного агенства резерву України - Михайлець О.В. у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. Представник відповідача ДО "Комбінат "Дніпро" Державного агенства резерву України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, при цьому до суду 29.01.2024 надали заяву про розгляд справи без участі представника ДО "Комбінат "Дніпро" за наявними в матеріалах справи документами та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б від 21 грудня 2023 року відкрито провадження та постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням(викликом) сторін. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що на підставі контракту № 6/22 від 22 вересня 2022 року, укладеного між Державним агентством резерву України та [PERSON] , останній був призначений на посаду генерального директора Державної організації «Комбінат «Дніпро» за погодженням з Головою Черкаської районної військової адміністрації Черкаської області, строком не більше 12 місяців з дня припинення або скасування воєнного стану, запровадженого на території України або до дня переможця конкурсного відбору. Позивач [PERSON] у період з вересня 2022 року по 07 грудня 2023 року знаходився в трудових відносинах з Державним агенством резерву України. ДО «Комбінат «Дніпро» діє на підставі Статуту, затвердженого наказом Державного агентства резерву України від 12.03.2021 № 59. Відповідно до п. 7.2 Статуту наймання керівника ДО «Комбінат «Дніпро» здійснюється уповноваженим органом управління шляхом укладання з ним контракту. Згідно з п.п. 2 п. 8.1 Статуту до компетенції уповноваженого органу управління належить, зокрема призначення та звільнення з посади керівника ДО «Комбінат «Дніпро». Відповідно до п. 1.1 Статуту ДО «Комбінат «Дніпро» - це державна організація, заснована на державній власності, що належить до сфери управління Державного агентства резерву України, і діє відповідно до Положення про Державне агенство резерву України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року № 517. 07 грудня 2023 року т.в.о голови Державного агентства резерву України Бабаком Д.А. винесено наказ № 273-к про звільнення [PERSON] та припинення дії контракту, укладеного між Державним агенством резерву України, як органом управління майном, та [PERSON] , як керівником Державної організації КОМБІНАТ "Дніпро" Державного агенства резерву України від 22.09.2022 № 6/22 відповідно до п. 6 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення згідно з наказом зазначено: пункт 6 статті 40 КЗпП України; наказ Держрезерву від 07 грудня 2023 року № 272-к "Про поновлення на посаді [PERSON] ". Позивач [PERSON] вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки: - відповідач всупереч номам законодавства, а саме ч.2 ст.40 КЗпП України не запропунував іншу роботу; - згідно з Порядком № 818 звільнення з посади керівника підприємства має бути погоджене з Головою районної військової адміністрації. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України). Відповідно до п. 16 Положення про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийомі на роботу, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 19.03.1993, контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому, розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. За змістом ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 6 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Тобто, трудовий договір може бути розірваний у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Водночас ч.2 ст.40 КЗпП України законодавець імперативно визначив, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема в п.6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ст. 40 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Враховуючи наведені законодавчі приписи, відповідач, задля дотримання як інтересів позивача у захисті його трудових прав, так і вищенаведених законодавчих вимог, мав вжити заходи, направлені на можливість переведення позивача, за його згодою, на іншу роботунаявні вільні посади на підприємстві, які він може займати з урахуванням його кваліфікації, освіти, досвіду. Приписи ч. 2 ст. 40 КЗпП України є загальними і не містять особливих правил щодо поновлення на роботі попереднього працівника за рішенням суду. Наявність рішення суду про поновлення на роботі попереднього працівника не звільняє власника або уповноваженого ним органу від обов`язку дотримуватись вимог ч.2ст.40 КЗпП України, за якими звільнення з підстави, зазначеній у п.6 цієї статті, допускається виключно, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Верховний Суд зробив висновки, викладені в постанові від 08.05.2020 у справі № 813/2091/16 та постанові від 08.07.2020 у справі № 813/3294/12, щодо звільнення працівника, яке допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник, та у разі відмови працівника від запропонованих посад (п. 1 ч. 1ст. 88 Закону № 889-VIIIта ч. 2ст. 40 КЗпП України). Разом з тим, в силу вимог ч. 1 ст. 23 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» центральний орган виконавчої влади у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції України та законів України, актів Кабінету Міністру України та наказів міністерств видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання. Частиною другою статті 36 КЗпП України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умови конкурсу. При цьому, процедура погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих держадміністрацій призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємства, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Порядком погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818». Пунктом 10 Порядку № 818 передбачено, що у разі погодження Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації пропозиції щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника підприємства керівник центрального органу виконавчої влади видає у тижневий строк в установленому порядку наказ про призначення, а у дводенний строк наказ про звільнення. Однак, відповідачем Держрезервом не було дотримано Закону України "Про місцеві державні адміністрації " та Порядку № 818, оскільки позивача було звільнено з посади 07 грудня 2023 року, а лист до Черкаської районної державної адміністрації Черкаської області направлено лише 08 грудня 2023 року. Крім того, на запит позивача, Черкаською районною військовою адміністрацією, листом від 02 лютого 2024 року повідомлено, що до Черкаської районної військової адміністрації не надходило пропозиції Державного агенства резерву України щодо погодження звільнення з посади генерального директора державної організації "Комбінат "Дніпро" [PERSON] відповідно до вимог Порядку № 818. Водночас проінформовано, що Черкаською районною військовою адміністрацією лише 05 січня 2024 року отримано лист Держрезерву з повідомленням про звільнення [PERSON] . Слід також зауважити, що Порядком № 818, а саме абз.2 п.5 визначено, що Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голова місцевої держадміністрації під час розгляду пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства враховує усні чи письмові пояснення особи, що звільняється. З матеріалів справи вбачається, що ані усні, ані письмові пояснення голові Черкаської районної адміністрації Черкаської області позивачем не надавались, оскільки пропозиції Держрезервом надіслані не були. Якщо працівника поновлено на роботі за рішенням суду, а на його посаді вже працює інший працівник, то цей інший працівник підлягає звільненню на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу). При цьому необхідно пам`ятати, що звільнення на цій підставі допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Таким чином, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові, який підлягає звільненню за п. 6 ст. 40 КЗпП України іншу роботу. Інакше порушуються права працівника, що загрожує черговими судовими спорами. Якщо на посаді поновлюваного працівника працює особа, яка не може бути звільнена з ініціативи роботодавця, вона підлягає обов`язковому працевлаштуванню. У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду. Якщо підприємство реорганізовано, рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. Згідно зі ст. 240-1 КЗпП України, якщо працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але його поновлення на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно суд визнає працівника таким, якого було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Отже, розірвати трудовий договір на підставі п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП можливо тільки в разі одночасного виконання двох умов: - перша умова - звільненого раніше працівника поновлюють на роботі за рішенням суду. - друга умова - неможливо перевести новоприйнятого працівника за його згодою на іншу роботу. Неправомірно звільненого працівника має бути поновлено на тій посаді, яку він обіймав до звільнення. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. На практиці виникають суперечливі правові ситуації, коли роботодавець вимушений звільнити працівника за п. 6 ст. 40 КЗпП, оскільки є рішення суду про поновлення на попередній роботі незаконно звільненого або переведеного працівника. Водночас такий роботодавець може бути обтяжений установленими КЗпП або іншими нормами трудового законодавства гарантіями для певної пільгової категорії працівників, наприклад вагітних жінок, «чорнобильців» тощо. Тобто виникає певна правова колізія, коли роботодавцеві, який виконав рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого (переведеного) працівника, надалі доводиться поновлювати й іншу особу, яку було звільнено у зв`язку з виконанням цього рішення. Однак однозначного розв`язання цієї колізії на сьогодні не існує. Можна запропонувати, наприклад, проведення переговорів (застосування процедури медіації) для досягнення компромісу між особою, яка поновлюється на роботі, і особою, яка має бути звільнена через це. Зокрема, це може бути пропозиція іншої рівноцінної посади особі, яка має бути звільнена, виплата підвищеної грошової компенсації тощо. Якщо ж компромісу не буде досягнуто, рішення суду треба виконувати, навіть незважаючи на прогнозовані наслідки для роботодавця вже з боку звільненого «пільговика». Оскільки, як уже зазначалося вище, за невиконання рішення суду чинне законодавство України передбачає адміністративну та кримінальну відповідальність. Як вбачається з матеріалів справи, рішення Шевченківського районного суду м. Києва про поновлення на роботі попереднього керівника [PERSON] винесено 30 жовтня 2023 року. Незважаючи на негайне виконання рішення про поновлення на роботі [PERSON] від 30 жовтня 2023 року (яке набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні - ВС у постанові від 01.07.2015 у справі № 6 - 435 цс15) наказ про поновлення [PERSON] винесено 07 грудня 2023 року (більше як через місяць) і в цей же день 07 грудня 2023 року винесено наказ про звільнення [PERSON] . Знаючи про рішення суду від 30 жовтня 2023 року щодо поновлення [PERSON] , відповідачем не вчинено жодних дій щодо звільнення [PERSON] у відповідності до чинного законодавства. Зокрема, контракт № 6/22 щодо призначення на посаду генерального директора укладено між Державним агентством резерву України та [PERSON] 22 вересня 2022 року, а позовна заява до суду від попереднього керівника [PERSON] надійшла 16 вересня 2022 року, тобто до укладення контракту, що мало б наслідком розуміння ситуації і викладення певних умов контракту задля непорушення прав [PERSON] . Враховуючи всі вищевикладені висновки суду, які зроблені за результатами оцінки аргументів обох сторін, з детальним аналізом фактичних обставин справи, суд переконаний, що звільнення позивача з посади здійснено відповідачем з дискредитацією прав позивача на працю, з надмірним формалізмом та без належного виконання відповідачем обов`язку працевлаштувати працівника, що є істотним порушенням законодавства про працю. За таких обставин звільнення позивача не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому він підлягає поновленню на посаді в судовому порядку на підставі статті 235 КЗпП України, якою передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч.9 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 711/8138/18. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не тільки з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794 св18) та у постанові від 12 лютого 2020 року у справі 569/3637/19 (провадження №61-14649св19) зазначив, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (в редакції на 30.05.2020) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з абз. 2 п. 8 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абз. 5 п. 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Виходячи з наданої довідки про середню заробітну плату (за останні два місяці) (а.с.17) нарахована заробітна плата за жовтень 2023 року - 8 071 грн. та за листопада 2023 року - 2 590,97 грн., його середньоденний заробіток у цей період склав: 8 071 грн. + 2 590,97 грн. / 29 робочих днів =367,65 грн. Середньоденна заробітна плата - 367,65 грн. Оскільки позивач звільнений з роботи 07 грцдня 2023 року, то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 грудня 2023 по 20 березня 2024 року у сумі 27 206,10 грн. (без урахування податків і зборів), який розраховується відповідно до вимог Порядку № 100 : - за грудень 2023 року - 367,65 х 16 р.д. = 5 882,40 грн.; - за січень 2024 року - 367,65 х 23 р.д. = 8 455,95 грн.; - за лютий 2024 року - 367,65 х 21 р.д. = 7 720,65 грн.; - за березень 2024 року - 367,65 х 14 р.д. = 5 147,10 грн. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд вважає за необхідне у відповідності до ст. 5 ЦПК України захистити права позивача шляхом визнання бездіяльності відповідача Державного агентства резерву України протиправною та такою, що порушила право [PERSON] щодо не вчинення відповідних дій, передбачених ч. 2 ст. 40 КУпАП, Закону України "Про місцеві державні адміністрації " та Порядку № 818, та скасування наказу. Відповідачем Державного агентства резерву України не надано суду доказів на підтвердження правомірності винесення наказу про звільнення без виконання зазначених вище вимог. У відповідності до вимог ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стосовно позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку керівника за весь час вимушеного прогулу, Держрезерв не є належним відповідачем, тому суд вважає за необхідне стягнути з Державного агентства резерву України з Державної організації «Комбінат Дніпро» Державного агентства резерву України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 грудня 2023 року по 20 березня 2024 року включно у розмірі 27 206,10 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір з Державної організації «Комбінат Дніпро» Державного агентства резерву України - у розмірі 1 073,60 грн., з Державного агентства резерву України - у розмірі 2 147,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved