Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 08.12.2023 року в інтересах позивача [PERSON] до суду звернувся адвокат Племениченко Г.В. з позовом до відповідача, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на машиномісце N98, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді від 13.12.2023 року провадження у справі відкрито. Ухвалою від 30.01.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Милимко Н.М. належним чином посвідчену копію спадкової справи No34/2023, заведену до майна померлого [INFO] [PERSON] . 30.03.2024 року представником позивача надані через Електронний суд додаткові письмові пояснення та докази по справі. На виконання ухвали суду 09.02.2024 року нотаріусом надано копію спадкової справи. 28.02.2024 року ухвалою суду підготовче провадження будо закрито, а справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача до суду не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача Одеської міської ради в підготовчому судовому засіданні 28.02.2024 року вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду, в подальшому 01.04.2024 року до судового розгляду не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що позивач [PERSON] з 02.12.1992 року перебувала в шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] , після чого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Милимко Н.М. була відкрита спадкова справа №34/202. При цьому до спадкової маси входить машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку не зареєстрував, в зв`язку з чим позивач не має можливості належним чином оформити свої спадкові права та звертається до суду за їх захистом. Представник Одеської міської ради відзиву на позов або інших письмових пояснень щодо суті спору до суду не надала, в підготовчому судовому засіданні при закритті підготовчого провадження вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду, по суті позовних вимог пояснень або заперечень не надавала. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ [PERSON] та [PERSON] 02.12.1992 року уклали шлюб відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 17.03.1993 року /а.с.13/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Овідіопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 04.03.2023 року /а.с.14/. Після його смерті була відкрита спадкова справа у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Милимко Н.М. за № 34/202, номер справи у спадковому реєстрі 71507260 що підтверджується витягом з спадкового реєстру № 74603309 від 03.11.2023 року. Судом досліджено копію спадкової справи №34/2023, заведену приватним нотаріусом Милимко Н.М. 03.11.2023 року до майна померлого [INFO] - [PERSON] /а.с.54-73/, з якої вбачається, що з заявою про прийняття спадщини [INFO] зверулась дружина померлого - позивач [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що до спадкової маси входить в тому числі машиномісце [ADDRESS] , яке належало померлому на підставі договору № 21/04-98 від 21.04.2004 року «Про співробітництво по інвестуванню та будівництві Паркінгу, який будується на замовлення Управління капітального будівництва Горисполкома м. Одеси». 29.04.2004 року на виконання відповідного договору [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Інвестстрой» грошові суму відповідно до договору, а саме 26 500 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 32 від 29.04.2004 року. 29.03.2006 року була укладена Додаткова угода № 1 відповідно до якої змінений пункт 1.3 Договору. 29.03.2006 року між замовником будівництва та [PERSON] був укладений акт приймання-передачі карточки доступа в паркінг. 29.03.2006 року був укладений Договір № 29/03-98 про надання послуг з утримання паркінгу. 13.04.2006 року КП «ОМБТІ та РОН» був виготовлений технічний паспорт на машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] свого права власності у встановленому законом порядку не зареєстрував, що підтверджується листом КП «БТІ» ОМР № 31483/04-04 від 07.11.2023 року. Крім того, реєстрація права власності відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до інформаційної довідки 363737280 від 30.01.2024 року. 16.11.2023 року листом № 174/02-14 приватний нотаріус Милимко Наталія Миколаївна вказала, що «до складу спадкового майна входить машиномісце N98, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить померлому, але яке не було зареєстроване відповідним органом державної реєстрації на нового власника, саме на [PERSON] , який помер «О3» березня 2023 року, що унеможливлює оформити спадкові права спадкоємцю.» /а.с.9/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Статтею 1217 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Позивач є спадкоємцем за законом першої черги спадкування, а саме дружиною померлого. Згідно положень частини 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» саме у разі неможливості нотаріуса оформити право на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до положень пункту 3.3. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (пункт 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до статті 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 1217 ЦК України, зазначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пункту 37 постанови № 5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. У відповідності до підпункту 4.14 пункту 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті її чоловіка [PERSON] , якому на час смерті належало машиномісце [ADDRESS] на підставі договору №21/04-98 від 24.01.2004 року "Про співробітництво по інвестуванню та будівництві Паркінгу, який будується на замовлення Управління капітального будівництва Горисполкома м. Одеси". За життя спадкоємець [PERSON] не зареєстрував належне йому майно в передбаченому законодавством порядку, в зв`язку з чим позивач не має можливості оформити свої спадкові права внесудовому порядку. При ухваленні рішення суд враховує, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка вчасно звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та що машиномісце [ADDRESS] на підставі договору №21/04-98 від 24.01.2004 року "Про співробітництво по інвестуванню та будівництві Паркінгу, який будується на замовлення Управління капітального будівництва Міськвиконкома м. Одеси" належало [PERSON] . Суд зазначає, що з 29.03.2006 року між замовником будівництва та [PERSON] був укладений акт приймання-передачі карточки доступа в паркінг та Договір №29/03-98 про надання послуг з утримання паркінгу, тобто з 2006 року вказане майно було у користуванні спадкодавця. В подальшому був виготовлений технічний паспорт на машиномісце, однак право власності за життя спадкодавця не було зареєстровано. Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved