Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

У грудні 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми залишку надмірно виплаченої пенсії. В обґрунтування позову зазначено, що на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області перебував [PERSON] , [INFO] , який отримував пільгову пенсію за віком, починаючи з 27.07.2017 відповідно до абз. 1 ст. 55 Закону України 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Довідка від 2008 року підтверджує факт постійного проживання відповідача у зоні з правом на відселення у період з 26.04.1986 по 04.11.1986. Тобто пенсія відповідачу була призначена, як особі, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вона станом на 1 січня 1993 року проживала або відпрацювала у цій зоні не менше 3 років, тобто застосовується зменшення на 3 роки (особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи але не більше 6 років. У червні 2018 року було виявлено, що відповідач станом на 1 січня 1993 року не проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, тому право на пенсію, відповідно до Закону, зі зниженням пенсійного віку у нього відсутнє. На підставі вищезазначеного у Відповідача в період з 27.07.2017 по 31.05.2018 утворилась переплата в сумі 20029,02 грн. Для вирішення питання щодо отримання залишку переплати відповідачу направлялись листи-запрошення, пропонувалось повернути залишок переплати шляхом її повернення на рахунок управління. Проте, зайво виплачені кошти до Головного управління ПФУ не надходили, станом на теперішній час надмірно виплачену суму пенсійних виплат у розмірі 20029,02 грн. відповідачем добровільно не повернуто, що стало підставою для звернення із зазначеним позовом до суду. Позивач просить поновити строк позовної давності, стягнути з відповідача суму залишку надмірно виплаченої пенсії за період з 27.07.2017 по 31.05.2018 включно у розмірі 20029,02 грн. та судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2147,20 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, та просили застосувати позовну давність. Представник відповідача у судовому засіданні наголошував на тому, що жодної вини відповідача у такій переплаті немає, поважних причин для поновлення строку позовної давності, як просить представник позивача, також не існує і позивачем не наведено. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області перебував [PERSON] , [INFO] , який отримував пільгову пенсію за віком, починаючи з 27.07.2017 відповідно до абз. 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до абз. 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Підпунктом 4 пункту 2 абзацу 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що для осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку складає 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (* початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період). Саме на цій підставі відповідачу була нарахована та виплачувалась пенсія, як стверджує представник позивача та про що вказано у позовній заяві. Матеріали справи містять копію Заяви про призначення/перерахунок пенсії [PERSON] від 27.07.2017, відповідно до якої відповідач просив призначити йому пенсію за віком. Відповідно до копії Розписки-повідомлення, прийнятої від [PERSON] 27.07.2017 і зареєстровано за № 1366, до заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; документи про місце проживання (реєстрації) особи; заява про призначення/перерахунок пенсії; паспорт/посвідка; трудова книжка або документ про стаж; військовий квиток; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання; довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000; посвідчення постраждалого від ЧАЕС; фотокартка. Згідно з копією довідки від 2008 року, [PERSON] , 1958\~р.н., проживав в [ADDRESS] , з 26.04.1986 по 04.11.1986, територія якої забруднена радіонуклідами з щільністю по Цезію-137 5,37 Ки/км.кв., по Стронцію-90 1,06 Ки/км.кв., по Плутонію-230/240 0,035 Ки/км.кв., внаслідок катастрофи на Чорнобильській ЧАЕС м. Хойники, Гомельської області відноситься до зони з правом на відселення. Також матеріали справи містять довідку про розмір фактично отриманої пенсії [PERSON] за період з липня 2017 року по травень 2018 року включно у сумі 20029,02 грн. Відповідно до копії листа від 29.11.2021, [PERSON] було повідомлено, що за період виплати пенсії з 27.07.2017 по 31.05.2018 у нього виникла переплата пенсії у сумі 20029,02 грн. у зв`язку з тим, що він не мав права на призначену пенсію за віком як потерпілий внаслідок аварії на ЧАЕС при повному стажі. Також запропоновано відповідачу добровільно повернути кошти. Разом з тим, доказів на підтвердження направлення вказаного листа відповідачу та його отримання ним, суду позивачем не надано. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Порядок повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 21.03.2003 № 6-4 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25.11.2014 № 25-3), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за № 374/7695 (далі - Порядок), визначає механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення. Відповідно до п. 3 Порядку, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно зі ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав. В усіх випадках звернення стягнень на пенсію за пенсіонером зберігається не менш як 50 процентів належної пенсії. У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку. Таким чином, повернення коштів, відповідно до Порядку, проводиться згідно зі ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї, тощо. Зі змісту зазначених норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку вбачається, що відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе лише за двох умов, а саме: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ч. 1 ст. 1215 ЦК України). Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, виходячи з викладених норм, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 02 липня 2014 року у справі 6-91цс14 та від 22 січня 2014 року у справі 6-151цс13. Відповідач, при звернення до Пенсійного фонду України для призначення пенсії, надав документи, відповідно до вимог та переліку, які були визначені Пенсійним фондом України. Факту надання відповідачем Пенсійному фонду України недостовірних документів або недостовірної інформації судом не встановлено, позивачем не доведено. Так, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що переплата пенсії утворилась внаслідок неправомірних дій відповідача. Позивачем не доведено недобросовісності з боку відповідача, яка б полягала у зловживанні з боку відповідача або наданні недостовірних відомостей, у тому числі про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи і т.д. В українському законодавстві відсутнє визначення поняття «рахункова помилка». Однак в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Допущена позивачем помилка щодо віднесення відповідача до осіб, потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС та відповідно визнання за [PERSON] права на отримання пенсії за віком при повному стажі при формуванні даних для призначення пенсії не може бути віднесена до рахункової помилки. Отже, за відсутності рахункової помилки та зловживань з боку відповідача, стягнення надміру виплачених сум невірно нарахованої пенсії не допускається. Так, під час розгляду вказаної справи судом не встановлено факту недобросовісного набуття [PERSON] отриманих грошових коштів, які є пенсійною виплатою, а також наявності рахункової помилки, а отже суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин положення ст. 1215 ЦК України та дійшов до висновку про те, що вказані грошові кошти не підлягають поверненню з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України. Враховуючи викладене, у даній справі суд встановив необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо позовної вимоги позивача стосовно поновлення строку позовної давності, необхідно вказати наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У позовній заяві, яка подана до суду 11.12.2023, вказано, що «у червні 2018 року було виявлено, що відповідач станом на 1 січня 1993 року не проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, тому право на пенсію, відповідно до Закону, зі зниженням пенсійного віку у нього відсутнє». Жодного обґрунтування стосовно того, що позивач звернувся до суду з позовом лише через 5,5 років, ані у позовній заяві, ані представником позивача у судових засіданнях оголошено не було, також суду не надано взагалі будь-якого належного та допустимого доказу для обґрунтування вказаних обставин. Відтак підстав для задоволення вказаної вимоги позивача та поновлення строку позовної давності немає. Стосовно заявленої представником відповідача заяви про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Про факт того, що відповідач станом на 1 січня 1993 року не проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, тому він не має права на пенсію відповідно до Закону зі зниженням пенсійного віку, позивачем було встановлено у червні 2018 року, про що зазначено у позові та підтверджено представником позивача у судовому засіданні. При цьому позов, датований 11.12.2023, надійшов до суду 12.12.2023. Відтак, станом на 12.12.2023 позовна давність тривалістю у три роки сплинула. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed