Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

ТОВ «ФК «Профіт Капітал» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 23.09.2019 року між ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачем укладено Договір позики № 2942177 згідно умов якого відповідачу надана позика у розмірі 10 000 грн., зі сплатою відсотків за користування позикою на строк 30 днів. Відповідач зобов`язалася повернути зазначену суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково. Проте відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики. Станом на 15 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у сумі 19\~394 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості за основним боргом у розмірі 10 000 грн. 00 коп., заборгованість за нарахованими та не сплаченими базовими відсотками 4394 грн., проценти на прострочену позику у розмірі 5000 грн. 00 коп. Крім суми заборгованості, позивач просить стягнути 3% річних у розмірі 792 грн. 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 2918 грн. 70 коп. разом з судовими витратами. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2023 року справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце судового засідання. Представник позивача ТОВ «ФК «Профіт Капітал» в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити у відсутність позивача, позовну заяву підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, підтримала наданий суду відзив, а також ту обставину, що відповідачем повернуті позивачу всі кошти, а також застосувати строк позовної давності у зв`язку з цим відмовити в задоволенні позовних вимог. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223\~ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, який в судове засідання не з`явився. Суд,\~заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що 23.09.2019 року між ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики № 2942177 згідно умов якого відповідачу [PERSON] надано позику у розмірі 10\~000 грн., зі сплатою базової процентної ставки 1,6 % на день, розмір процентів на спрострочену позику скаладає 2,7 % на день. Строк позики становить 30 календарних днів. Положеннями ч.1 ст.512\~та ст.514 ЦК України\~передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 10 липня 2020 року мід ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 10072020, відповідно до якого первісний кредитор зобов`язується передати новому кредитору права вимоги, зазначені у Реєстрі прав вимог, а новий кредитор зобов`язується їх прийняти. Пунктом 4.1. Договору факторингу визначено, що право вимоги переходить від Первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги. 15 жовтня 2020 року між сторонами за Довогом факторингу підписано Реєстр прав вимоги № 107, відповідно до якого право вимоги за договором позики № 2942177 від 23.09.2019 року перейшло до ТОВ «ФК «Профіт Капітал». У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі\~ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями\~ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац 2 ч.2\~ст.639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. У судовому засіданні представником відповідача не оспорювався факт укладення зазначеного договору та отримання відповідачем коштів, що обумовлені в ньому. Відповідно до ч.1\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У\~ст.526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов \~договору, станом на 15 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 19 394 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості за основним боргом 10 000 грн. 00 коп., заборгованість за нарахованими та несплаченими базовими процентами у розмірі 4394 грн. 00 коп., заборгованість за нанарахованими та несплаченими процентами на прострочену позику у розмірі 5000 грн. 00 коп. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] згідно наданого позивачем розрахунку здійснила оплату в рахунок погашення позики, а саме у розмірі 24\~370 грн. Таким чином, суд погоджується з доводами представника позивача, що ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Як встановлено судом відповідачем отримано кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, у порушення норм закону та умов договору відповідачка за вказаним договором зобов`язань належним чином не виконувала, а тому виникла заборгованість за кредитом, що підтверджується матеріалами справи. Однак, відповідач заперечує проти стягнення з неї кредитної заборгованості та звернулась до суду із заявою про застосування наслідків пропущення позивачем строку позовної давності. За нормами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, згідно до п. 12 Прикінцевих положень ЦК\~України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки,визначені статтями 257,258,362,559,681,728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Разом з цим, вказаний розділ був доповнений пунктом 12 згідно із\~Законом № 540-IX від 30.03.2020, тобто почав свою дію лише з 30 березня 2020 року. Крім того, сам факт запровадження як карантину, так і воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки через запровадження такого, не можна вважати поважною причиною для безумовного поновлення цих строків. Вищевказане узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року по справі № 500/1912/22. В даному випадку позивачем не наведено обставин та підстав обґрунтування неможливості звернення до суду у встановлені строки саме через запровадження в країні карантину, наявність якого унеможливило реалізацію ним свого права на судовий захист, у зв`язку з чим запровадження карантину не можна розцінювати як безумовну поважну причину для не застосування в цей період загального правила строку позовної давності. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Тобто перебіг позовної давності почався від дня, коли відповідач порушила умови договору та не повернула заборгованість 23.10.2019 року, тобто у позивача перебіг строку позовної давності розпочався з 23.10.2019 року, тобто з першого дня невиконання договору, який закінчився 23.10.2019 року. З позовом до суду позивач звернулася 22 грудня 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). Проте, представник позивача не просив поновити строк позовної давності . Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, оскільки представником позивача не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів, у суду відсутні підстави вважати, що строк виконання договору було продовжено. Отже, належних та допустимих доказів щодо продовження сторонами строків виконання зобов`язань представник позивача суду не надав, у зв`язку з чим причини пропуску позивачем строку позовної давності, на думку суду є не поважними, а тому, беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробила заяву відповідачка, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, тому судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду не підлягає стягненню з відповідача. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд\~у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також\~чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи договір про надання правової допомоги, де визначена сума гонорару у розмірі 7500 грн. та акт прийому-передачі наданих робіт від 21.03.2024 року. З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для відповідача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 7 500 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Outcome: approved