Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернулась до суду з вище вказаною позовною заявою (а.с. 2-10) та, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 36-45), яка прийнята судом 01.11.2022 року, просить суд: 1) визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ; 2) порядку поділу майна подружжя: - виділити [PERSON] в натурі автомобіль марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , припинивши право власності [PERSON] на вказане рухоме майно; - виділити [PERSON] в натурі автомобіль марки "TOYOTA C-HR", 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , припинивши право власності [PERSON] на 1/2 частину вказаного рухомого майна; 3) стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Поданий позов обґрунтовується тим, що 29.08.2012 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано\~рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04.07.2022 р. у справі №278/3095/21. Посилаючись на те, що за час перебування в даному шлюбі вони з відповідачем набули вказане вище майно, що має бути спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на неможливість у добровільному порядку поділити спільно нажите майно, позивач звернулась до суду із вказаним позовом. ІІ. Процедура та позиції сторін. Заочним рішенням Житомирського районного\~суду Житомирської\~області від\~21.12.2022\~року (а.с. 91-97) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено. До суду, через свого представника, звернувся [PERSON] із заявою про перегляд заочного рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21.12.2022 року у вище вказаній цивільній справі. Вважає дане рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню (а.с. 107-110). В обґрунтування заяви зазначає, що [PERSON] копію вказаного вище рішення та копію позовної заяви з додатками засобами поштового зв`язку не отримував, як і не отримував жодного виклику до суду, оскільки працює та проживає в Словацькій Республіці з 2018 року. Зазначає, що при всебічному розгляді даної справи необхідно врахувати, що заочне рішення Житомирського районного суду від 21.12.2022 року у справі № 278/1858/22 прямо суперечить постанові Верховного Суду у справі № 278/3095/21 стосовно того ж предмету спору, тих самих підстав та між тими самими сторонами. Разом з тим, серед доказів сторони позивача наявне рішення Житомирського районного суду від 04.07.2022 року у справі 278/3095/21, яке має відмітку про те, що рішення набрало законної сили, проте, слід визнати такий доказ недостовірним та недопустимим, оскільки таке рішення не мало законної сили, так як вже було скасовано Постановою Житомирського апеляційного суду від 14.12.2022 року. Ухвалою суду від 11.12.2023 року\~заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21.12.2022 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя\~скасовано;\~справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 181). У відзиві на позовну заяву представник відповідача, посилаючись на наявність рішення, що набрало\~законної сили\~з приводу\~спору між\~тими самими\~сторонами,\~про той\~самий предмет\~і з\~тих самих\~підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 184-185). 13.03.2024 року представником відповідача подано клопотання про стягнення судових витрат, у якому просить стягнути витрати на професійну правову допомогу з [PERSON] на користь [PERSON] у сумі 19500,00 грн (а.с. 222-223). Ухвалою суду від 13.03.2024 року (а.с. 226) роз`яснено [PERSON] та адвокату Арапову О., що її неявка або неявка її представника у наступне засідання не є перешкодою для подальшого розгляду справи; клопотання представника відповідача адвоката Куцар Х. П. про відмову від врегулювання спору за участю судді залишити без розгляду, роз`яснивши можливість про повторне звернення з таким. У судове засідання сторона позивача не з`явилась; причини неявки суду не повідомила; всі попередні підготовчі судові засідання відкладались за клопотанням представника позивача (а.с. 205, 219, 228). З огляду на вище наведене, з урахуванням вимог\~ЦПК України\~(ч. 1 ст. 2 в частині своєчасного розгляду справи) та встановлених строків розгляду справи, враховуючи стадію розгляду справи - розгляд по суті, для забезпечення дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечення інтересів інших учасників справи, які вимушені витрачати час, кошти, та забезпечувати свою чи свого представника явку в судові засідання, суд вважає за потрібне провести подальший розгляд справи за відсутності сторони позивача. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, що викладені у заяві про перегляд судового рішення та відзиві на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом. Судом встановлено, 29.08.2012 року сторони уклали шлюб (а.с. 11), який розірвано рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04.07.2022 року\~у справі № 278/3095/21 (а.с. 16-18). Зазначеним рішенням також\~визнано автомобіль марки "TOYOTA C-HR", білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та Коротких [PERSON] ;\~припинено спільну сумісну власність [PERSON] та Коротких [PERSON] на автомобіль марки "TOYOTA C-HR", білого кольору, 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , виділивши кожному по 1/2 його частини та залишити дане майно у спільному користуванні. Окрім того, вказаним вище рішенням, суд,\~зокрема, прийшов до наступного висновку: «Суд вважає, що спірне та заявлене вимогами позивачем майно є спільним сумісним. До такого висновку суд дійшов враховуючи наступне. Надані сторонами та досліджені судом письмові докази, а також показання свідків у своїй сукупності дають достатні підстави стверджувати, що спірне майно придбавалось за час шлюбу, а отже має діяти принцип спільності набутого майна». Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20.09.2022 року (а.с. 144) по даній справі відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання автомобіля марки "ЛЕКСУС 250" 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , її особистою приватною власністю. Постановою Житомирського апеляційного суду від 14.12.2022 року рішення\~Житомирського\~районного суду Житомирської області\~від 04.07.2022 року в частині визнання автомобіля марки «TOYOTA C-HR» білого кольору 2020 року випуску, номер кузова « [NUMBER] », реєстраційний номер « [NUMBER] », спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та Коротких [PERSON] скасовано; ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля марки «TOYOTA C-HR» білого кольору 2020 року випуску, номер кузова « [NUMBER] », реєстраційний номер « [NUMBER] », спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та Коротких [PERSON] ; у решті рішення залишено без змін (а.с. 146-147). Постановою Верховного Суду від 14.09.2023 року (а.с. 149-155) постанову Житомирського апеляційного суду від 14.12.2022 року залишено без змін. Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 31.07.2018 року позивач склала розписку, зі змісту якої вбачається отримання нею у борг грошових коштів у сумі 2 тисяч доларів США. Як зазначено у позовній заяві, кредитором виступила мати позивача [PERSON] . Мета отримання коштів та строк повернення не зазначено (а.с. 12). 07.09.2018 року позивач склала розписку, згідно зі змісту якої вбачається отримання нею у борг грошових коштів у сумі 2,8 тисяч доларів США. Як зазначено у позовній заяві, дані кошти надано позивачці братом [PERSON] . Мета отримання коштів не зазначена. Строк надання грошових коштів - до кінця 2021 року (а.с. 13). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] за [PERSON] 11.12.2018 року зареєстровано транспортний засіб марки\~"LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] \~(а.с. 14). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] за [PERSON] 28.08.2020 року зареєстровано транспортний засіб марки\~"LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] \~(а.с. 15). З листа Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області № 31/6-2190-2022 від 15.11.2022 року (а.с. 68) та доданого до нього результату аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДА» МВС України (а.с. 68) вбачається, що 11.12.2018 року відбулась первинна реєстрація легкового автомобіля марки\~"LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON] ; 28.08.2020 року здійснено перереєстрацію при втраті свідоцтва про реєстрацію на автомобіль\~марки\~"LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Листом-відповіддю Головного сервісного центру МВС України № 31/30АЗ-514-2024 від 08.01.2024 року повідомлено, що перереєстрацію LEXUS IS 250 номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , здійснено тричі, зокрема 07.02.2023 року з [PERSON] на [PERSON] та 21.09.2023 року на нових власників зі зміною номерних знаків; перереєстрацію здійснено на підставі заочного рішення у цивільній справі № 278/1858/22 (зворот. а.с. 245-246). IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до\~положень ст.\~12\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд,\~зберігаючи об`єктивність\~і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Так, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» Разом з тим, згідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності. Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року. Конституція України (ст.41), ст. 316-319, 321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід`ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Згідно зі ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп..23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 14.12.2022 року, яка досліджена судом вище (а.с. 146-148) встановлено, що набуття спірного автомобіля мало місце в період\~фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям; позивачем Коротких-Булавіною в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказів протилежного не надано, натомість відповідач - [PERSON] надав докази на підтвердження придбання спірного транспортного засобу в період фактичного припинення шлюбних стосунків та за особисті кошти. V. Висновок суду. Враховуючи наведене вище, позовні вимоги [PERSON] про визнання спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіля марки "LEXUS IS 250", 2014 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.р.н. [NUMBER] , не підлягає задоволенню, оскільки спірний автомобіль набутий [PERSON] у період\~фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] , тому підстави для визнання права власності на таке майно в порядку поділу майна подружжя відсутні. Щодо вимоги про виділ майна в натурі, зокрема, присудження позивачу автомобіля LEXUS IS 250 2014 року випуску, а відповідачу - автомобіль марки TOYOTA C-HR 2020 року випуску, суд зазначає, що запропонований позивачем варіант поділу спільного майна подружжя не підлягає задоволенню, оскільки постановою Житомирського апеляційного суду від 14.12.2022 року у справі № 278/3095/21 відмовлено [PERSON] у визнанні TOYOTA C-HR 2020 року випуску спільним сумісним майном подружжя. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність у відмови у задоволенні позову з наведених вище мотивів та підстав. VI. Розподіл судових витрат по справі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача. Щодо витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved