Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

I.Стислий виклад позиції позивача. Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Придніпровська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на житлове приміщення. У своєму позові позивач просить суд визнати за визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 30 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на Придніпровській товарній біржі за реєстровим №101. Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 96,5 кв.м., житловою площею 73,0 кв.м., з подальшою реєстрацією в реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 30 жовтня 1997 року вона, як покупцем з одного боку, та відповідачем [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] як продавцем з другого боку, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 96,5 кв.м., житловою площею 73,0 кв.м. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений в приміщенні Дніпродзержинської філії Придніпровської товарної біржі. 1/2 частина вищевказаного будинку належала продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.1997 року за р. №4-673 та Угоди від 05.03.1997 року за р. №4-679, посвідчених державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Моісєєнко В.М., та зареєстрованого в Дніпродзержинському БТІ 28.10.1997 року в реєстровій книзі 31 під №5606. Договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку, після його укладення був зареєстрований Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 03 листопада 1997 року в реєстрову книгу № 149, реєстровий № 22117. При укладенні договору купівлі-продажу сторонам було роз`яснено, що він має законну силу, не потребує подальшої реєстрації в нотаріальній конторі. В самому тексті договору вказано, що згідно зі\~ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», даний Договір зареєстрований у Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі і не підлягає нотаріальному посвідченню. Між сторонами під час укладення договору було повне взаєморозуміння, всі умови договору сторонами були виконані і ніяких претензій один до одного не мали, як не мають і на теперішній час. При зверненні в нотаріальну контору з бажанням відчуження належної позивачці частини будинку, вона дізналася, що згідно діючого цивільного законодавства потрібне нотаріальне посвідчення укладеного раніше договору купівлі-продажу нерухомого майна і що вирішувати питання про відчуження будинку вона зможе тільки належним чином уклавши договір або визнавши його дійсність у судовому порядку. Станом на даний час посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу нерухомого майна неможливо, оскільки позивачу невідоме місце знаходження продавця - колишнього власника будинку, відповідача [PERSON] . Оскільки в односторонньому порядку позивачка не може зареєструвати договір належним чином, тому для вирішення цього питання вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третіх осіб. В судове засідання представник позивача не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала про винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Придніпровська товарна біржа не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. II.Процесуальні дії по справі. 02 листопада 2023 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 17 січня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 жовтня 1997 року між позивачем [PERSON] , як покупцем з одного боку, та відповідачем [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 24.07.1997 року за р. №3454 приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огневою Н.А., як продавцем з другого боку, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 96,5 кв.м., житловою площею 73,0 кв.м. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений в приміщенні Дніпродзержинської філії Придніпровської товарної біржі. 1/2 частина вищевказаного будинку належала продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.1997 року за р. №4-673 та Угоди від 05.03.1997 року за р. №4-679, посвідчених державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Моісєєнко В.М., та зареєстрованого в Дніпродзержинському БТІ 28.10.1997 року в реєстровій книзі 31 під №5606. Договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку, після його укладення був зареєстрований Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 03 листопада 1997 року в реєстрову книгу № 149, реєстровий № 22117. При укладенні договору купівлі-продажу сторонам було роз`яснено, що він має законну силу, не потребує подальшої реєстрації в нотаріальній конторі. В самому тексті договору вказано, що згідно зі\~ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», даний Договір зареєстрований у Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі і не підлягає нотаріальному посвідченню. Між сторонами під час укладення договору було повне взаєморозуміння, всі умови договору сторонами були виконані і ніяких претензій один до одного не мали, як не мають і на теперішній час. Відповідно до акту № 23/12/2 від 01.12.2023 року, виданого квартальним комітетом № 12 Заводського району м. Кам`янське, [PERSON] , 1938 року народження проживає без реєстрації з 1997 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до діючого цивільного законодавства потрібне нотаріальне посвідчення укладеного раніше договору купівлі-продажу нерухомого майна. Оскільки позивачу невідоме місце знаходження продавця - колишнього власника будинку, відповідача [PERSON] , посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу нерухомого майна неможливо, а в односторонньому порядку не може зареєструвати договір належним чином, що створює перепони у праві володіння та розпорядженням майном, тому для вирішення цього питання вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р., що набрав чинності з 01 січня 2004 року, встановлено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм\~ЦК України в ред. 1963 року. Відповідно до ст. 49\~Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 Цивільного кодексу України\~(в ред.1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 224 Цивільного кодексу України\~(в ред.1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.\~Статтею 227 Цивільного кодексу України\~(в ред.1963 року) передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно\~ст. 15 Закону України "Про товарні біржі"\~не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст.\~224,\~227 ЦК України\~(1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків (квартир) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі\~ст.15 Закону України "Про товарну біржу"\~біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1\~ст.128 ЦК України\~(1963р.), а у відповідності зі\~ст.153 ЦК України\~(1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Частина 2 ст. 15 Закону про товарну біржу передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте є також\~статті 227 «Форма договору купівлі-продажу жилого будинку» та 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 р., відповідно до яких договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов`язково мають посвідчуватися нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Отже, положення\~ст.227 ЦК України\~(1963 року)\~спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як\~ст. 15 Закону "Про товарну біржу"\~закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, яку він офіційно виклав у своїй\~постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 р. № 3. Так, у п. 4 цієї\~постанови\~зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2\~ст.47 ЦК\~за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р.\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. Крім того, як убачається з угоди купівлі-продажу будинку, укладеної між позивачкою та відповідачем та яка була зареєстрована на Придніпровській товарній біржі 30.10.1997 року, сторони дійсно уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж майна належного продавцю на праві власності. Відповідно до\~ст. 47 ч. 2 ЦК України (1963 р.), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. У такому випадку подальше нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Враховуючи вище викладене, укладений договір купівлі-продажу нерухомості не є ані фіктивним, ані уявним; внаслідок його виконання кожна із сторін досягла тієї мети, яку вона пов`язувала з укладанням договору, тобто ця угода була реально виконана, тому існують законні підстави для визнання спірного договору дійсним. Ст.16 ЦК України передбачено, що визнання права є одним з способів захисту цивільних прав. Цей же спосіб захисту цивільних прав і інтересів регламентує ст.392 ЦК України, згідно з якою власник майна має право заявити позов про визнання його права власності, якщо це право сперечається або не визнається іншою особою. Позивач вимушено звернулась із позовом до суду, так як право власності не може бути зареєстровано органом реєстрації, оскільки з урахуванням ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, підставою відмови у проведені державної реєстрації права власності є відсутність нотаріального посвідчення даного договору. Повною мірою реалізувати своє право власності, в тому числі право розпорядження будинком, позивач не зможе, так як враховуючи вимоги «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україні» затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, зареєстрованого в МЮУ 22.02.2012 р. за №282/20595 - п.1. глави 2 розділу 2 якого передбачено, що при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно та, у передбачених законодавством випадках, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. VI. Висновки суду. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вказаний договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку був укладений відповідно до вимог законодавства діючого на момент його укладення, містив всі істотні умови договору, був направлений на реальне настання наслідків, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. VII. Розподіл судових витрат. На підставі\~ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2\~061,64 грн. Враховуючи, що позивач з вимогою про повернення оплаченого судового збору не звертався, судовий збір залишається за позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: approved