Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

18.12.2023 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до Комунального підприємства «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради (далі відповідач-1, КП «ТІМ» ДМР), Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (далі відповідач-2, інспекція) про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди, в якому позивач просить суд: - стягнути з відповідача-1 на користь позивача безпідставно набуті кошти у розмірі 2473,00 грн; - стягнути з відповідача-2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4000,00 грн. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Третього апеляційного адміністративного суду від 19.09.2023 року у справі №160/5710/23 за позовом [PERSON] дії інспекторів з тимчасового затримання та евакуації його автомобіля були визнані протиправними. Проте позивач встиг понести витрати на евакуацію та зберігання транспортного засобу на загальну суму 2473,00 грн. Сплачені позивачем грошові кошти наразі перебувають у відповідача-1 без достатньої правової підстави, та позивач має право на їх повернення, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України. Крім того, позивач поніс моральну шкоду, у зв`язку з неправомірними діями відповідача-2, бо був зіпсований день народження його дружини [PERSON] . Позивач цього дня замість готування до привітання дружини та створення святкової атмосфери витратив час на рятування автомобіля. Незаконними діями відповідача-2 позивачу було завдано моральну шкоду, бо був зіпсований настрій, втрачений час та витрачені кошти на сплату штрафу за евакуацію автомобіля, які призначались для дружини. Також позивач був вимушений шукати собі адвоката, турбуватись про розгляд справи у суді, поніс судові витрати, що також нанесло йому моральну шкоду. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди. 30.01.2024 року позивач подав до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача-2 та отриманням позивачем моральної шкоди полягає в тому, що відповідач-2 допустив порушення прав позивача щодо евакуації його автомобіля, була незаконною та внаслідок цього створив позивачу проблеми з повернення автомобіля, витрачання часу та коштів для цього. За відсутності вчинення відповідачем-2 незаконних дій позивач би продовжував займатися своїми звичними справами, приділяти час та зусилля для влаштування свята для своєї дружини в честь її дня народження. Тому позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги в частині відшкодування йому моральної шкоди. 09.01.2024 року засобами електронного зв`язку та 12.01.2024 року поштою представник відповідача-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач-2 заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні. За твердженнями представника відповідача-2, позивач не підтвердив у встановленому законом порядку факт заподіяння йому моральної шкоди. Крім того, позивач не навів обґрунтований розрахунок суми моральної шкоди у розмірі грошового еквівалента факту заподіяння моральної шкоди залежно від характеру страждань, немайнових втрат. З огляду на викладене, представник відповідача-2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 01.02.2024 року представник відповідача-1 засобами електронного зв`язку подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, представник відповідача-1 пояснив, що КП «ТІМ» ДМР здійснює свою діяльність на договірних засадах з доставленням транспортних засобів на спеціальний майданчик у межах міста. Затримання і доставлення затриманого транспортного засобу на спеціальний майданчик є адміністративною дією інспектора з паркування власними засобами (інспекції з паркування) або на договірних засадах з підприємством, яке провадить відповідну господарську діяльність. Відповідач-2 діяв як суб`єкт господарювання на виконання та у межах укладеного з інспекцією договору. КП «ТІМ» ДМР не вступає у правовідносини з власниками затриманих транспортних засобів, не має розсуду щодо законності затримання та доставлення транспортного засобу, а лише виконує технічну роботу, на виконання господарського договору з інспекцією. З огляду на викладене вище, представник відповідача-2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Під час судового засідання 21.03.2024 року позивач підтримав у повному обсязі позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це вказано вище. Також позивач вказав, що відповідачі порушили закон та примусили його оплатити кошти за евакуатор. Представник відповідача-1 під час судового засідання 21.03.2024 року пояснив, що позов, на його думку, є безпідставним, підстави своїх заперечень представник відповідача-1 пояснив суду таким чином, як про це вказано вище. Представник відповідача-2 під час судового засідання 13.02.2024 року заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що позивач не довів наявність у нього моральної шкоди, не надав доказів її понесення, не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку із діями відповідача-2 та наявністю моральної шкоди. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 25.12.2023 року було задоволено клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, звільнено позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви, відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. У судове засідання 21.02.2024 року з`явились позивач та представник відповідача-1. Представник відповідача-2 подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши думки позивача та представника відповідача-1, на підставі положень ст.\~ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника відповідача-2. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи та 21.03.2024 року у судовому засіданні проголосив вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власником транспортного засобу марки «Nissan», моделі X-Trail, д.н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.09.2023 року, справа №160/5710/23, було частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 року, прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено, визнано протиправними дії інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Журби Дар`ї Сергіївни щодо тимчасового затримання та евакуації автомобіля Nissan, д.н.з. [NUMBER] , 01.03.2023 року; стягнуто з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради за рахунок її бюджетних асигнувань на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн. Відповідно до квитанцій від 01.03.2023 року за №260200146 та №260200209, позивач сплатив на користь КП «ТІМ» ДМР грошові кошти за евакуацію транспортного засобу, д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 2230,99 грн та комісію у розмірі 93,00 грн, за зберігання транспортного засобу, д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 144,00 грн та комісію у розмірі 6,00 грн. Позивач одружений з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 17.05.2014 року. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення безпідставно набутих коштів та моральної шкоди. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача-1 безпідставно набутих коштів у розмірі 2473,00 грн, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 ЦК України). Відповідно до положень статті 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до положень статті 1013 ЦК України, комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату. Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги. Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах. У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії. Відповідно до частини 3\~статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до положень статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник, згідно зі статтею 1212 ЦК України, має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 109)). За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе. Також за правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17). Аналіз викладеного вище вказує, що будь-яких договорів між позивачем та відповідачем-1 щодо транспортування (евакуації) та/чи зберігання транспортного засобу не укладалось, евакуація автомобіля позивача була здійснена у зв`язку з винесенням відповідачем-2 постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Однак, позивач не погодився із постановою про притягнення його до адміністративної відповідальності та оскаржив її у судовому порядку. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, зазначену постанову було скасовано, у зв`язку з чим відповідач-1 набув та зберігає сплачені позивачем грошові кошти у загальному розмірі 2374,00 грн (144,00 грн + 2230,00 грн = 2374,00 грн) без достатньої на те правової підстави. Це, своєю чергою, є підставою для застосування положень статті 1212 ЦК України. При цьому суд зазначає, що у зв`язку із скасуванням постанови у справі про адміністративне правопорушення, судом встановлена відсутність правових підстав для тимчасового затримання та доставлення транспортного засобу позивача на спеціальний майданчик, його зберігання. Це має наслідком застосування положень статті 1212 ЦК України для повернення позивачу безпідставно сплачених відповідачу-1 грошових коштів, та порушені права позивача на отримання таких коштів мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права чи інтересу, спричиненим наслідкам. Водночас суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 комісійної винагороди, оскільки такі платежі були утримані з позивача на користь ТОВ «ФК «Система», податковий номер 37453888, у зв`язку з проведенням ним платежів за евакуацію авто та його зберігання на спеціальному майданчику, як відсоток або фіксована плата за перерахування коштів. При цьому вказане товариство діє на підставі ліцензії НБУ про переказ коштів №29 від 23.10.2015 року, та є учасником ВПС «LEO», про що зазначено у квитанціях. Суд враховує те, що комісійна винагорода у спірному випадку є винагородою посереднику між сторонами у процесі здійснення платіжних операцій зі сплати позивачем платежів за евакуацію авто та його зберігання на спеціальному майданчику. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача-1 на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів у загальному розмірі 2374,00 грн (2230,00 грн (евакуація авто) + 144,00 грн (зберігання авто) = 2374,00 грн), а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 4000,00 грн, суд зазначає таке. Відповідно до частин 1, 2 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України\~передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз викладеного вище вказує, що у ході судового розгляду справи судом не було встановлено наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідача-2, працівник якого виконував свої повноваження. Позивач не підтвердив факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру відповідачем-2, а обставини, на які він посилається, в обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди, не підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача-2 та моральною шкодою. Тим більше, позивач не вказав, з чого він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у 4000,00 грн. З огляду на це, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що день події співпав із днем народження його дружини, що призвело до його моральних страждань внаслідок неможливості готуватися до привітання дружини. При цьому суд враховує те, що відповідач-2 під час складання постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення здійснював свої повноваження, визначені законом. Не погодившись з діями та рішеннями відповідача-2, позивач оскаржив їх в судовому порядку та його порушені права були відновлені. Тому суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача-2 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4000,00 грн. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до частин 1, 2 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача-1 на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а іншу частину судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки ухвалою суду від 25.12.2023 року було задоволено клопотання позивача та звільнено його від сплати судового збору на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан позивача. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача-1 на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів у загальному розмірі 2374,00 грн, а у задоволення іншої частини позовних вимог\~слід відмовити, та стягнення з відповідача-1 на користь держави судового збору у розмірі 1073,60 грн, а іншу частину судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial