Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

У січні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ними 12.09.2016, від якого мають трьох спільних дітей, місцем проживання яких просила визначити із нею та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі половини його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Стверджувала, що відносини між нею і її чоловіком погіршились, між ними немає взаєморозуміння, поваги, мають різні погляди на сімейні відносини, ведення спільного господарства. Шлюбні стосунки припинені і їх поновлення неможливе. Відповідач є батьком дітей, однак не виконує свої зобов`язання по їх утриманню, хоча є працездатною особою та може надавати матеріальну допомогу. Сторони в судове засідання не прибули. В заяві до суду позивач позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяв, та просила справу розглянути без її участі. Відповідач подав до суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу, просив надати їм строк для примирення та частково визнав позовні вимоги в частині стягнення аліментів, в зв`язку з тим що на даний час він перебуває в пошуках роботи, просив стягнути з нього аліменти на утримання дітей в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе. Встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2016, від якого мають трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння, призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. При винесенні рішення суд враховує позицію відповідача, який не бажає розривати шлюб, однак, згідно матеріалів справи, на протязі тривалого часу сторони не підтримують сімейних відносин, до порозуміння не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. В письмовій заяві до суду позивач наполягала на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим. Відповідач, в свою чергу, не вчиняв жодних дій для примирення та возз`єднання сім`ї. Відповідно до ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Однак у випадку виявлення обставин або фактів, під час підготовки справи до розгляду або під час судового засідання, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком. Враховуючи обставини справи, думку позивача, яка наполягала на розлученні, суд вважає, що надання подружжю строку на примирення, не буде доцільним. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу. Місце проживання дитини, яка\~не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а яка досягла за спільною згодою останніх та самої дитини (ст.160 СК України). Відповідно до положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; у віці від десяти до чотирнадцяти років її місце проживання є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше не встановлено за згодою між останніми та самою дитиною. Враховуючи те, що спору у сторін з приводу визначення місця проживання їх дітей не виникло, суд визначає місцем їх проживання разом з матір`ю. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Відповідно до ст.180 СК України, ст.51 Конституції України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.\~Способи виконання батьками вказаного обов`язку визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Положеннями СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (ст.ст.180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ст.185); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (ст.198).\~ СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Обов`язки по вихованню, догляду, розвитку дитини значно більшою мірою виконуються тим з подружжя (з колишнього подружжя), з яким дитина проживає. Незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч.6 ст.7 СК України), у переважній більшості випадків догляд за дитиною здійснює її мати. Разом з тим, суд наголошує, що обов`язок по утриманню дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, створення умов для отримання належної освіти, не може бути покладений виключно на одну матір. Відповідач є\~здоровою,\~молодою особою\~34\~років; працездатний; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, яка встановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак ця норма не зобов`язує суд визначати розмір аліментів саме в такому розмірі. Частка заробітку, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися\~з максимально можливим урахуванням інтересів дитини,\~непрацездатних членів сім`ї. У відповідності до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має\~право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з\~позиції якнайкращого\~забезпечення інтересів\~спільних дітей\~сторін;\~враховуючи,\~що розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~їх гармонійного\~розвитку;\~беручи до\~уваги визначений\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~дітей відповідного\~віку та\~розмір середньої\~заробітної плати\~по Україні;\~зважаючи на\~потребу позивачки\~у фінансовій\~допомозі з\~боку відповідача,\~який є\~людиною працездатного\~віку та\~зобов`язаний брати\~участь у\~забезпеченні благополуччя\~своїх дітей,\~ суд\~приходить до\~висновку,\~що він\~в змозі\~сплачувати аліменти\~в розмірі,\~зазначеному у\~позовних вимогах:\~1/2\~частина всіх\~видів його\~заробітку (доходу).\~Такий розмір\~є реальним,\~не поставить\~відповідача у\~матеріальне становище\~значно гірше\~від положення\~дітей і\~позивачки,\~відповідатиме,\~як інтересам\~дітей,\~так і\~матеріальному становищу\~та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Відповідачем, не зважаючи на вимоги\~ст.81 ЦПК України, не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивачки надають їй можливість самотужки забезпечити трьом дітям належний життєвий рівень при отриманні аліментів у мінімальному розмірі, визначеному законом. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 23.01.2024. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. З відповідача також належить стягнути судовий збір: на користь позивачки при подачі нею позову про розірвання шлюбу в сумі 1211,20 грн, та на користь держави в сумі 1211,20 грн, оскільки на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач при подачі позову про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору.

Outcome: approved