Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою посилаючись на те, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , яким належить частина квартири. Власником іншої частини квартири є [PERSON] . Належна співвласникам квартира є однокімнатною, загальною площею 33,4 кв.м. Відповідач перешкоджає позивачам користуватися квартирою. Після набуття права власності на частку в квартирі відповідач змінив замки на вхідних дверях, ключі не надає, в квартиру не впускає, двері на прохання не відчиняє ні позивачам, ні поліції, яка приїздила на їх звернення по допомогу. Ухвалою судді Дніпровського районного суду від 29.11.2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Витребувано за клопотанням позивача докази з управління поліції. До суду надійшов відзив на позовну заяву, який приєднаний до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що відповідач позов не визнає посилаючись на те, що позивачі дійсно є співвласниками квартири [ADDRESS] . Однак позивачі не проживали та не проживають у спірній квартирі. В квартирі проживають [PERSON] , його дружина [PERSON] та двоє дітей відповідача. У лютому 2022 року невстановлені особи пошкодили замок та побили стіну, тому він за власний кошт змінив замки. Позивачі не зазначають про те, коли саме відповідач не відкривав їм двері. З 12.03.2022 року відповідач мобілізований до лав ЗСУ. Доказів того, що саме відповідач не надає доступу до квартири відповідачами не надано. Щодо вселення позивач також заперечує, оскільки в квартирі проживає сім`я з чотирьох осіб. Виділити окремо кімнату неможливо, оскільки квартира складається з кімнати та кухні. Звертаючись до суду із позовом позивачі вважають, що на законних підставах мають право користування у частці квартири та така обставина не заперечується відповідачем, в той же час, позивачами не подано доказів того, що саме відповідач позбавив доступу до житла та можливості користуватися житловим приміщенням шляхом вчинення перешкод. Позивачі не надали доказів того, що намагалися проживати у спірній квартирі. Не завозили до неї свої речі та навіть не бачилися з відповідачем у житлі. В судовому засіданні позивачі, представник позивачів позов підтримали та просять суд вселити [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача не перешкоджати позивачам в користуванні квартирою; зобов`язати відповідача передати ключі позивачам від вхідних дверей спірної квартири. В судове засідання відповідач та його представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача надійшла заява, в якій він просить суд слухати справу у відсутності відповідача, так як він проходить службу в лавах ЗСУ та без нього, представника, оскільки він не може прибути в судове засідання у зв`язку з робочим навантаженням. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 18.02.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 1-111. [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 18.02.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 1-113. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно іншим співвласником частини квартири [ADDRESS] є [PERSON] . З відповіді від Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві від 12.12.2023 року наданої [PERSON] вбачається, що перевіркою ІТС «Єдиний облік» ІПНП встановлено, що [PERSON] дійсно 11.11.2023 та 12.11.2023 року звертався на спецлінію «102» Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві зі зверненням про те, що співвласники квартири , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] не відчиняють двері зареєстровані до: ЄО від 11.11.2023 № 55085 та ЄО від 12.11.2023 № 55182. На виконання ухвали суду про витребування доказів від Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві надійшли матеріали ЄО від 11.11.2023 № 55085 та ЄО від 12.11.2023 № 55182 з яких вбачається, що [PERSON] звертався на спецлінію «102» Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві зі зверненням про те, що співвласники квартири не відчиняють двері. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, алей особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17). Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном . Такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 19.12.2022 р. у справі №330/1569/19. Права власника житлового будинку, квартири визначено статтям 317, 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що відповідач змінив замки на вхідних дверях, ключі не надає, в квартиру не впускає, двері на прохання не відчиняє ні позивачам. Заперечуючи проти позову відповідач визнав факт заміни замків на вхідних дверях та заперечує щодо вселення до спірної квартири позивачів, оскільки квартира є однокімнатною та в ній проживає його сім`я із чотирьох осіб. Відповідачем визнається той факт, що він заперечує щодо вселення позивачів до спірної квартири. Отже, наявність самого факту, що відповідач заперечує щодо вселення до квартири, співвласниками якої є як позивачі так і відповідач, свідчить про порушення прав позивача. Вказане свідчить про наявність перешкод у позивача в користуванні квартирою, а тому у відповідності до вимог статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом вселення. Заперечення відповідача, що вимога позивачів щодо вселення є нереалістичною, оскільки квартира є однокімнатною та в ній проживає його родина з чотирьох осіб, не є самі по собі підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не ґрунтуються на балансі інтересів сторін спору за встановлених судом обставин. Також, відповідач визнає той факт, що ним в лютому 2022 року було замінено замки від вхідних дверей, а отже ключів у позивачів не має. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved