Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

У квітні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визнання місця проживання дитини, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 10.09.2011 року позивач та відповідач уклали шлюб. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе. Останнім часом шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Домовитися між собою, про те з ким із батьків проживатиме дитина їм не вдалося. Відповідачка власног житла не має, а тому дитине буде краще з позивачем. Крім того, дитина повністю перебуває на утриманні позивача. Позивач відповідально ставлиться до своїх обов`язків. Займається навчанням дитини та доглядом за станом її здоров`я. Матеріальне становище відповідає тому, щоб повністю забезпечувати дитину усім необхідним, а також хорошими житловими умовами. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.04.2022 року позовні вимоги роз`єднані та визначено місце проживання дитини у самостійні провадження (а.с. 22). 18 квітня 2022 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини передано за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києва (а.с. 23). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Миколаєць І.Ю. (а.с. 32). 8 листопада 2022 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву про визнання позову (а.с. 52). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини, закрито провадження (а.с. 58-59). 10 травня 2023 року постановою Київського апеляційного суду, апеляційну скаргу представника [PERSON] задовольнено та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції (а.с. 107-111). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. (а.с. 114-115). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у порядку загального позовного провадження (а.с. 116-117). 13 лютого 2024 року ухвалою Святошинського районного суду міста Києва закрите підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду по суті (а.с. 222). Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, та просив суд задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав посилаючись на те, що дитина і так проживає з позивачем. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлен про час та місце судового засідання. До суду подав заяву про розгляд цивільної справи без участі представника служби у справах дітей та сім`ї та при винесенні рішення виходити з інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янського районної в місті Києві державної адміністрації. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне. Згідно свідоцтва про шлюб від 10.09.2011 року сторони зареєстрували шлюб 10.09.2011 року (а.с. 3). Відповідно до копії свідоцтва про народження від 19.11.2019 року, сторони є батьками [PERSON] ( [INFO] ) (а.с.8). Згідно рішення Солом`яснського районного суду м. Києва від 14.11.2022 у справі № 760/4918/22 (суддя: Українця В.В.) задоволено позов [PERSON] (позивач) до [PERSON] (відповідач) про розірвання шлюбу (а.с. 184). Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 16.11.2016 року, [PERSON] (позивач), [INFO] , з 27.06.2000 року проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 13.09.2021 року, [PERSON] (дитина), [INFO] , з 02.12.2019 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до копії договору дарування квартири від 16.10.2004 року, [PERSON] є влаником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). Згідно ст. 29 ЦК України, 1. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 2. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 3. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. 4. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 5. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. 6. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 6 СК України, 1. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. 2. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно ч. 4 і ч. 5 ст. 19 СК України, 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.01.2024 № 108-659, орган опіки та піклування зазначив, що зважаючи на зазначене та наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання [PERSON] Службою 03.11.2023 року з метою проведення відповідної роботи психолога направлено запит до Солом`янського районного місті Києві центру соціальних служб, з відповіді на який вбачається, що [PERSON] не забезпечив явку дитини до психолога. Крім того 31.10.2022 року матір дитини, [PERSON] , на електронну адресу Служби направила лист, в якому зазначила, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2019 року народження, з батьком. Також 19.10.2023 року [PERSON] , на електронну адресу Служби направила письмові пояснення, де зазначила, що вона мешкає в м. Есслінген (Німеччина) у зв`язку із введенням військового стану в Україні. Власного житла та доходу на сьогодні не має, але отримала дозвіл на працевлаштування та шукає роботу, отримує грошову допомогу від уряду Німеччини. Матір підтримує спілкування з [PERSON] , вважає, що син має проживати з нею у безпечному середовищі в Німеччині. Планує найближчим часом повернутися до України, щоб забрати [PERSON] до Німеччини. У зв`язку з чим, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державнії адміністрації, зважаючи на відсутність ґрунтовних підстав для надання переваги одному з батьків під час вирішення спору та відсутністю думки дитини щодо порушеного питання орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києвідержавної адміністрації не може надати перевагу одному з батьків у вирішенні спору про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2019 року народження. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.02.2019 у справі № 377/128/18: «Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Крім того, за положеннями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.». Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.». ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). За змістом положень ч. 2 ст. 160 СК України та ч. 1 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України, 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У судовому засіданні достовірно встановлено, що дитина [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з батьком [PERSON] (позивач) за однією адресою, про що свідчить копія довідки про реєстрацію місця проживання особи та копія витягу з ЄДИНОГО державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 6-7). Будь-яких конкретних, допустимих та правових доказів, які б свідчили про наявність незгоди відповідача з тим, щоб дитина сторін проживала з [PERSON] (позивач), стороною позивача суду не надано. Визначення саме судом місця проживання дитини приведе до погіршення/зменшення опікунських прав відповідача. Доказів, які б свідчили або давали суду правові підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини в судовому порядку буде виключно в інтересах малолітньої дитини чи призведе до поліпшення прав та інтересів малолітньої дитини суду не надано, як не надано і доказів, що в розумінні змісту положень ст. 160 СК України та ст. 161 СК України саме з вини відповідача мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина. Згідно копії договору дарування квартири від 16.10.2004 року, [PERSON] є власником житла за адресою: [ADDRESS] . Позивач з дитиною зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене вище, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому у їх задоволенні належить відмовити за недоведеністю позовних вимог. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких, у разі якщо у задоволені позову повністю відмовлено, то судові витрати, понесені позивачем, йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed