Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недійсним кредитний договір №500999651 від 03.02.2017 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк». Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03.02.2017 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №500999651 (реструктуризації), підписання якого стало наслідком кредитних відносин між сторонами у зв`язку з укладанням Кредитного договору № 500512253 від 27.08.2014 року, укладеного на суму 48 653,38 грн і за яким із урахуванням відсоткової ставки 17,99% та щомісячної комісії банку 1070,37 мав сплатити 91 622,45 грн. З вересня 2014 року по лютий 2018 року позивач здійснював платежі. Станом на 27.02.2018 року загальна сума платежів становила 93300,06 грн. Зазначає, що повністю розрахувався перед банком за кредитним договором від 27.08.2014 року. Вважає Договір №500999651 від 03.02.2017 року недійсним оскільки цей договір укладений ПАТ «Альфа-Банк» як Акцепт пропозиції про укладання Угоди про надання особистого кредиту: - без зазначення імені особи, яка діє від імені Банку, й без зазначення № довіреності; - без зазначення імені особи, реквізитів позичальника та його особистого підпису, що протирічить і порушує норми ЦКУ. Вказує на те, що позивача не було повідомлено про передачу ПАТ «Альфа-Банк» прав вимоги за договором доручення третім особам, зокрема ТОВ «Укрборг» та ТОВ «Юкрейн Ел.Ел.Сі», що є грубим порушенням вимог ЗУ «Про банківську таємницю». На неодноразові звернення позивача переукласти Договір, зробивши перерахунок банком сплати його фінансових зобов`язань з урахуванням норм ЗУ «Про споживче кредитування» та надати новий графік нарахування відсотків, банком відмовлено. Моральну шкоду за порушення норм законодавства щодо розповсюдження неправдивих відомостей про боргові зобов`язання позивача та відомостей, які містять банківську таємницю, оцінює в розмірі 25 000 грн, і просить стягнути їх з відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 10 січня 2023 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.23). Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі. 29.03.2024 року на адресу суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву [PERSON] , в яких Банк вважає її безпідставною, поданою виключно з метою ухилення від виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, виходячи з наступного. Між Банком та позивачем укладено договір кредиту № 500512253 від 27.08.2014 року, який згодом було змінено на кредитний договір №500999651 від 03.02.2017 року. На виконання умов даного кредитного договору Банком надано в користування грошові кошти, а позивач зобов`язувався їх повернути у строк та на умовах визначених у кредитному договорі. Відповідач повідомляє, що ним виконані вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині обізнаності позичальника з умовами договору. Звертає увагу на той факт, що позивач у своїй позовній заяві зазначає про те, що ним були здійснені дії на виконання умов договору, а саме внесення грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, а тому вважає твердження позивача безпідставними. Представник відповідача надіслав заяву про розгляд справи без участі представника АТ «Сенс Банк». Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 27.08.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 500512253 згідно з яким Банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит на наступних умовах: сума Кредиту, валюта кредиту - 48653,38 грн; процентна ставка за користування кредитом 17,99% річних, фіксована; дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій - 28.08.2017 року; умови використання та порядок надання кредиту: кредит надається позичальнику для власних потреб, шляхом безготівкового перерахування. Порядок повернення кредиту, сплата процентів за його користування та інших платежів за цим договором: платежі з повернення кредиту, сплата процентів за його користування та інших платежів здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах і у терміни, в порядку, визначених Договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього Договору та його невід`ємною частиною (п. 2.6.). 12.03.2015 року даний договір було закрито шляхом проведення реструктуризації та укладення нового кредитного договору № 500973183. Відповідно до умов договору сума нового кредиту складала 51824,71 грн, процентна ставка 15,99% річних, щомісячна комісія за обслуговування кредиту 1305,98 грн. 03.02.2017 року вказаний вище договір було закрито і між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено новий кредитний договір у формі (прийняття) Акцент пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 500999651 згідно з умовами Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що укладений між позичальником та Банком раніше та надано позичальнику особистий кредит на умовах Продукту «Рефінансування беззаставних кредитів», а саме: сума кредиту, валюта кредиту - 28238,95 грн; процентна ставка за користування кредитом 23%, фіксована; дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 06.02.2019 року; кредит надається позичальнику для власних (особистих) потреб, шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника (а.с.5). Платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за Угодою про надання кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах і у терміни, в порядку, визначених Угодою та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього Акцепту пропозиції її невід`ємною частиною (п. 7.) Сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутніх послуг визначена в Додатку № 1 до цього Акцепту пропозиції, що є невід`ємною частиною Угоди (п. 8). Як зазначає позивач він повністю виконав зобов`язання перед банком за кредитним договором від 27.08.2014 року, сплативши борг у сумі 93300,06 грн. Разом з тим, відповідно до листа ПАТ «Альфа-Банк» від 14.05.2018 № 39208-23.1-б/б за період дії договору № 500512253 від 27.08.2014 року від боржника надійшли кошти у загальній сумі 9688,14 грн, які були зараховані на погашення заборгованості у черговості, передбаченій умовами договору. З грудня 2014 року у зв`язку з неналежним виконанням умов договору були нараховані штрафні санкції за кожний прострочений період. З період дії договору № 500973183 від 12.03.2015 року на рахунок Банку надійшли кошти в загальній сумі 67148,92 грн, які були нараховані на погашення заборгованості. За період з березня 2017 року по лютий 2018 року боржник сплатив 16463 грн. Зауважив, що умови договору боржником виконуються неналежним чином в результаті чого нараховуються штрафні санкції за кожний прострочений період. Станом на 14.05.2018 року заборгованість за кредитним договором № 500999651 становить 19706,58 грн, яка складається з: відсотків за користування кредитом - 1336,46 грн; залишок суми кредиту - 17170,12 грн; штрафні санкції - 1200 грн (а.с. 18). Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позову, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається із матеріалів справи, оспорюваний договір укладений в електронній формі, та електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до частин першої-другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Суд позбавлений можливості оцінити посилання позивача на те, що в п 15 Договору відсутнє ім`я особи, реквізитів позичальника та його особистий підпис оскільки повний текст Акцепту пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту №500999651 в матеріалах справи відсутній. Кредитний договір є різновидом оспорюваного договору, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів. У даному випадку до укладеного між сторонами договору. За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно зі статтею 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Крім того, позичальник має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитись від договору без пояснення причини, в тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Права споживача вважаються порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Слід зазначити, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У статтях 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши кредитний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Так, позивач, як позичальник, ознайомлений зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту. В умовах Договору чітко зазначено мета кредитування, розмір кредиту, суму, термін користування кредитом, тип відсоткової ставки, супутні витрати, комісії, метод нарахування відсотків, реальна річна процентна ставка, сукупна вартість, деталізований графік погашення боргу кредиту. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи [PERSON] , при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Таким чином, при підписанні кредитного договору [PERSON] погодився з усіма умовами даного правочину і взяв на себе зобов`язання щодо його виконання. Підтвердженням цього є факт часткової оплати позивачем суми боргу, який визнається сторонами. Разом з тим, [PERSON] не доведено, що укладений договір позики містить умови, які є вкрай невигідними для нього, а також не надано жодних доказів на підтвердження обставин які б обмежували його права як споживача. Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, про те, що укладення кредитного договору на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства. Суд зазначає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що на час укладення договору [PERSON] не заявляв додаткових вимог щодо його умов, не відкликав своєї згоди на укладення кредитного договору, за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору до кредитора не звертався, натомість виконував умови договору, в ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, а відтак суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 25000 грн не підлягає задоволенню з огляду на таке. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що моральна шкода полягає у розповсюдженні неправдивих відомостей про неіснуючі боргові зобов`язання та відомості, які становлять банківську таємницю. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п.п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Відповідно до ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в результаті неправомірних, винних дій чи бездіяльності АТ «Сенс Банк» позивач зазнав будь-яких фізичних або душевних страждань, позивачем не надано. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позові судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed