Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь позивача суму майнової шкоди в розмірі 5 017,73 грн; стягнути з [PERSON] на користь позивача суму майнової шкоди у розмірі 27 798 грн. 14 коп; стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 2684 грн. 00 коп. пропорційно до задоволених вимог. Позов мотивує тим, що 26.12.2019 року між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та [PERSON] було укладено договір страхування наземного транспорту № 509/19-Т/МК, згідно якого ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Audi Q7», д/н [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 30.06.2020 року в м.Львів на вул.Вашингтона, 1 сталася ДТП за участі ТЗ «Audi Q7» д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та Т3 «Nissan Juke» д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Дана ДТП сталася в результаті порушення ПДР водієм ТЗ марки «Nissan Juke» д.н. [NUMBER] , [PERSON] , що підтверджується постановою Личаківського районного суду м. Львова у справі 463/6215/20. У зв?язку з названою подією, згідно Звіту № 1856/20 від 30.06.2020 р., наданого ФОП [PERSON] вартість матеріального збитку з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу склала 60 104,86 грн. У зв?язку з названою подією та відповідно до рахунку № 000001158 від 29.07.2020 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Audi Q7», д/н склала 87 903,00 грн. У зв?язку з викладеним і відповідно до умов договору страхування, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» відшкодувало 87 903,00 грн. На підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник, що отримав страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Оскільки, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Audi Q7», д.н. [NUMBER] , була застрахована ПАТ «УПСК» (Поліс АР 004138536), франшиза 0,00 грн.), ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» має право зворотної вимоги до зазначеного товариства. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» «при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи». Відповідно до ст. 29 Закону: «у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов?язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, становленому законодавством...», Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що з ПрАТ «УПСК» на користь ПрАТ "СК " Арсенал Страхування" підлягають стягненню кошти у розмірі 60 104,86 грн. Позивач надіслав на адресу Відповідача 1 претензію про відшкодування збитків з додатком копій необхідних документів. На момент подання позовної заяви Відповідачем 1 було відшкодовано суму у розмірі 55 087,13 грн. Невідшкодованою залишилась частина збитку в розмірі 5 017,73 грн. (60 104,86 грн. (вартість матеріального збитку з урахуванням КФ3) - 55 087,13 грн (частина,яку відшкодував Відповідач 1) = 5 017,73 грн). На підставі ст. 1194 ЦКУ особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи, що вартість відновлювального ремонту складає 87 096,00, а вартість ремонту з урахуванням зносу (кошти,які повинні бути сплачені Відповідачем 1) складає 60 104,86 грн, то різниця, яка підлягає стягнення з Відповідача 2, в порядку ст. 1 194 ЦКУ складає 27 798,14 грн. Отже, вважає, що з Відповідача 2 підлягають стягненню кошти у розмірі 27 798,14 грн. 02.11.2021 року Позивач звернувся до [PERSON] з претензією 021121-2745/р про відшкодування шкоди, проте на момент подання позовної заяви кошти відшкодовані не були, а тому позивач був змушений звертатися до суду. Відповідач [PERSON] \~на адресу\~суду направила\~заяву про\~застосування позовної\~давності,\~у якій\~у повному\~обсязі заперечила\~проти задоволення\~позовних вимог.\~Зазначила,\~що відповідальність\~власника/водія\~транспортного засобу\~Nissan\~juke\~ [NUMBER] \~станом на\~дату ДТП\~30.06.2020р.,\~застрахована у\~ПрАТ «УПСК»\~за Договором\~(полісом)\~№ AP/4138536.\~Отже,\~ПрАТ «УПСК»\~(Відповідач\~1)\~є особою\~на яку\~Договором (полісом)\~№ AP/4138536\~покладено обов`язок,\~в межах\~лімітів відповідальності,\~відшкодувати шкоду\~завдану в\~результаті ДТП\~при експлуатації\~забезпеченого транспортного\~засобу.\~Розмір витрат\~позивача на\~виплату страхового\~відшкодування складає\~87903.00\~грн.,\~при цьому\~страхова сума\~яка діяла\~на дату\~укладення з\~ПрАТ «УПСК»\~(Відповідач\~1)\~Полісу №\~AP/4138536\~за шкоду,\~заподіяну майну\~потерпілих становила\~130\~000,00\~грн.З огляду на зазначене, якщо розмір завданої шкоди перевищує належним чином визначену страхову суму (130000,00 грн. - «ліміт відповідальності страховика» у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності), відшкодування шкоди в обсязі такої різниці здійснюється в межах окремого деліктного зобов`язання за участі деліквента та потерпілого, або іншої особи, до якої у встановленому законом порядку перейшло право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди. Зокрема, за змістом статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України такою особою може бути страховик, який забезпечує майнові інтереси відповідного потерпілого у відносинах майнового страхування. Згідно долученого позивачем платіжного доручення №14239 від 01.10.2020р., ПрАТ «УПСК» (Відповідач 1) визнав та сплатив Позивачу страхове відшкодування в розмірі 55087,13 грн., хоча в межах встановленого Полісом № AP/4138536 ліміту за шкоду, заподіяну майну потерпілих мав сплатити суму страхового відшкодування виплаченого Позивачем в повному обсязі. Крім того, зазначила, що дорожньотранспортна пригода за участю транспортних засобів «Nissan Juke» та "AudiQ7" сталась 30.06.2020 року о11год.40хв.на вул.Дж.Вашингтона, 1 у м.Львові. Дата пригоди підтверджується Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 15.07.2020 у справі № 463/6215/20 та не заперечується Позивачем і міститься у позовній заяві. Відтак, останній день строку для звернення Позивача до суду за захистом своїх прав сплив 30.06.2023 р. Позовна заява датована 10.08.2023 р., тобто навіть складена вже поза межами позовної давності. А тому відповідач просила суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові та відмовити Позивачу у задоволенні позову до Відповідача 2 у повному обсязі. Відповідач ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на адресу суду направив заяву про застосування строків позовної давності. А саме, зважаючи на викладене та на перехід до позивача (ПрАТ «СК «АХА») після виплати страхового відшкодування потерпілому за договором майнового страхування від останнього прав кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається. Оскільки у спірному зобов?язанні відбулася заміна кредитора, зокрема страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, застосовується загальний строк позовної давності (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку». ДТП, внаслідок якої майну Позивача була заподіяна шкода, сталася 30.06.2020 року. Відповідно, Позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, що спричинив ДТП) у день скоєння ДТП, і саме із цього часу у Позивача виникло право вимоги безпосередньо до заподіювача шкоди чи до Страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність. ДТП сталася 30.06.2023 р., а позовну заяву про стягнення страхового відшкодування ПрАТ «СК «Арсенал страхування» подано до суду лише 10.08.2023 році (реєстраційний вих. № 100823-5952/К), тобто після спливу строку позовної давності. Отже, Позивач звернувся із позовними вимогами до суду щодо стягнення з ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування із порушенням загального строку позовної давності - 3 роки. У зв`язку з викладеним, просив заяву про застосування строку позовної давності задовольнити та відмовити у позові Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Арсенал страхування» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» у зв?язку зі спливом позовної давності. У свою чергу, позивач на адресу суду направив відповідь на відзив, у якому зазначив, що позивач не погоджується із твердженнями, викладеними у відзиві. Зазначає, що відповідач звернувся із заявою про застосування строку позовної давності. Проте, звернув увагу суду, що Позивач звернувся з первісною позовною заявою 29.06.2023 року (тобто без пропуску строку позовної давності). 07.07.2023 року Личаківським судом м.Львова дану позовну заяву було залишено без руху та надано 10 днів на усунення недоліків. 10.07.2023 року Позивач надіслав заяву про усунення недоліків з наданням платіжного доручення, проте 17.07.2023 року суд виніс ухвалу про повернення позовної заяви, а тому 10.08.2023 року Позивач буз змушений повторно подати позовну заяву до суду. Враховуючи вищевикладене просить долучити відповідь на відзив до матеріалів справи та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позовна заява надійшла до суду 16.08.2023. Ухвалою від 09.10.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі. Від відповідачів до суду надійшли заяви про застосування строку позовної давності, від позивача позовна заява та відповідь на відзив. Від відповідачів заперечення на відзив до суду не надходили. Усі наявні у справі докази були надані сторонами. Інших клопотань про витребування у справі доказів до суду не надходило. З врахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з постанови Личаківського районного суду м. Львова від 15.07.2020 у справі № 463/6215/20, [PERSON] 30.06.2020 року о 11 год. 40 хв. на вул.Дж.Вашингтона, 1 у м.Львові, керуючи автомобілем марки «Nissan Juke», р.н. [NUMBER] , не дотрималася безпечної дистанції та швидкості руху, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем марки "Audi Q7", р.н. [NUMBER] , який зупинився попереду для здійснення повороту ліворуч, завдавши транспортним засобам механічні пошкодження із матеріальними збитками, чим порушила п.п.2.3(б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху. Винуватість [PERSON] у вчиненні ДТП підтверджується постановою Личаківського районного суду м. Львова від 15.07.2020, якою її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Встановлено, що на момент ДТП цивільна відповідальність володільця ТЗ «Nissan Juke», р.н. [NUMBER] , була застрахована згідно договору (полісу) ОСЦПВ № АР/4138536, виданого ПрАТ «УПСК». Згідно звіту № 1856/20 про оцінку автомобіля "Audi Q7", р.н. [NUMBER] , складеного суб`єктом оціночної діяльності, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 60\~104,86 грн (з урахуванням коефцієнту фізичного зносу). Так, судом встановлено, що 01.10.2020 ПрАТ «УПСК» сплатило на користь позивача страхове відшкодування у загальному розмірі 55\~087,13 грн, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією, в тому числі претензією ПрАТ «СК «Арсенал страхування», з якої також вбачається, що страховик погодився із розміром сплаченого страхового відшкодування, а саме: просив [PERSON] перерахувати на користь ПрАТ «СК «Арсенал страхування» суму відшкодування в розмірі 32\~008,87 грн. Жодних претензій, які би вказували на наявність у ПрАТ «УПСК» заборгованості перед позивачем суду надано не було, а тому суд вважає, що така не може бути стягнута із відповідача ПрАТ «УПСК», оскільки перебуває за межами зобов`язання за полісом ОСЦПВ, а тому в частині позовних вимог до ПрАТ "УПСК" суд відмовляє саме у зв`язку з їх безпідставністю. Крім того, відповідно до розрахунку страхового відшкодування від 31.07.2020 та відповідно до рахунку № 000001158 від 29.07.2020 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Audi Q7», д.н. [NUMBER] склала 87 903,00 грн. У зв?язку з викладеним і відповідно до умов договору страхування, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» 03.08.2020 відшкодувало страхувальнику автомобіля «Audi Q7» [PERSON] 87 903,00 грн. Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 в справі №359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 у справі №754/1114/15-ц (провадження №61-1156св 18), від 13.06.2019 у справі №587/1080/16-ц (провадження №61-20762св18), від 17.10.2019 у справі №370/2787/18 (провадження №61-11244св19), від 30.10.2019 у справі №753/4696/16-ц (провадження №61-30908св18), від 21.02.2020 у справі №755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22.04.2020 у справі №756/2632/17(провадження №61-12032св19). Така ж позиція підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц. Отже, позивачем доведено факт завдання шкоди саме з вини відповідача [PERSON] , протиправність дій відповідача [PERSON] , причинний зв`язок між ними, а відповідачем [PERSON] відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України цей факт не спростовано. Разом з цим, відповідачами надано суду заяву про застосування строку позовної давності, з зазначенням того, що дорожньо-транспортна пригода сталася 30 червня 2020 року, а до суду позивач звернувся лише 10 серпня 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Так, ст. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 267 ч. 4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини шістнадцятої статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»). Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Отже, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічний висновок викладено у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц). Тому під час розгляду справи не слід ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється статтею 1191 ЦК України та статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») з правовідносинами суброгації, які регулюються статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування». Суброгація є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц). Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого. Водночас регресом є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою (див. пункти 44-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17). Під час регресу право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання. Крім того, варто враховувати, що моментом початку позовної давності для регресної вимоги з огляду на положення частини шостої статті 261 ЦК України страховика є день виконання основного зобов`язання і фактично день припинення цього зобов`язання належним виконанням - день проведення страховиком виплати страхового відшкодування третій особі (потерпілому в деліктному зобов`язанні) (висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 у справі № 6-2806цс16). У той час як згідно положення статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов`язання не припиняється, змінюється лише одна і сторін такого зобов`язання - кредитор (аналогічної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17). Тому у разі суброгації перебіг строку позовної давності, починається від дня настання страхового випадку, оскільки при переході права вимоги, до страховика переходять усі права, які мав страхувальник, зокрема це стосується і права на подання позову, у тому числі щодо часу виникнення права на позов - з моменту ДТП в результаті якого заподіяно шкоду (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.02.2018 у справі 521/16989/13-ц). Отже, при суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту ДТП, а при регресі - з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування (аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 199/1848/16, від 27.12.2018 у справі № 373/2348/16-ц, від 10.01.2019 у справі № 200/13392/13-ц). У відповіді на відзив позивач посилався на ту обставину, що позивач звернувся з первісною позовною заявою 29.06.2023 року (тобто без пропуску строку позовної давності). 07.07.2023 року Личаківським судом м.Львова дану позовну заяву було залишено без руху та надано 10 днів на усунення недоліків. 10.07.2023 року Позивач надіслав заяву про усунення недоліків з наданням платіжного доручення, проте 17.07.2023 року суд виніс ухвалу про повернення позовної заяви, а тому 10.08.2023 року Позивач буз змушений повторно подати позовну заяву до суду. Проте, суд не приймає до уваги вказані доводи, оскільки жодними належними та допустимими доказами позивачем не було доведено факт звернення з такою позовною заявою до спливу строку позовної давності. Так, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Водночас, якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Зазначена правова позиція була викладена у Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 908/828/17. Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення ЄСПЛ у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти росії"). З огляду на викладене, суд зобов`язаний у будь-якому випадку, в разі подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, розглянути її, і якщо позовна давність спливла - відмовити в позові у зв`язку із її закінченням за відсутності наведених позивачем поважних причин пропуску вказаного строку. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). Позивачем не було надано доказів щодо об`єктивної неможливості звернутися до суду за захистом своїх прав. У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі "Мельник проти України" зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (позовної давності) є обов`язковими для дотримання правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112). Позивачем не наведено доказів, які б свідчили про поважність підстав пропуску строків позовної давності. Крім того, позивач є юридичною особою і має у своєму штаті достатню кількість працівників для виконання відповідних процесуальних дій, а також процесуальним кодексом визначені можливості надсилання позову/процесуальних документів в електронному вигляді або поштою, а тому рішення про визнання причин (зазначених позивачем) поважними, без належних на те підстав, призведе до порушення принципу юридичної визначеності. Інших причин пропуску строку позовної давності позивач не зазначав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості з [PERSON] з підстав пропуску строку позовної давності, враховуючи, що судом не встановлено поважних причин пропущення позовної давності протягом усього часу відведеного законом на подання відповідного позову спрямованого на захист порушеного права. У свою чергу, суд відмовляє ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки вважає позовні вимоги в частині даного відповідача є безпідставними. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: dismissed