Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] у якому просила визначити місце проживання їх спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір?ю за її місцем проживання, а також просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 10 000, 00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з січня 2020 року до повноліття дітей. В обґрунтування позову позивач зазначає, що від шлюбу з [PERSON] мають трьох дітей із якими проживають окремо від чоловіка з 03.09.2019 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2019 року шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] вказує, що не знайшли з відповідачем порозумінь щодо місця проживання та утримання їх дітей після розірванню шлюбу, що й стало підставою даного позову. За твердженням позивача визначення місця проживання дітей разом з матір`ю у судовому порядку необхідно задля унеможливлення в майбутньому маніпулювань місцем проживання дітей. При цьому, суд має враховувати прив`язаність дітей до матері, їх вік та потреби у повсякденному житті. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року провадження у даній справі в частині вимог про визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері - закрито, оскільки спір щодо місяці проживання старшого сина [PERSON] вирішено Бориспільським міськрайонним судом Київської області у цивільній справі №359/798/20. У судовому засіданні представник позивача та позивач вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні проти позову у частині визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розам з матір`ю [PERSON] не заперечували і погодились з обов`язком батька сплачувати аліменти. При цьому заперечували щодо визначеного позивачем розміру аліментів на утримання дітей у сумі 10 000,00 грн. щомісячно, зазначаючи що дана сума є завищеною та буде непосильним тягарем для відповідача, а тому просили врахувати при визначенні розміру аліментів майновий стан [PERSON] та його незначний розмір доходів. Представники Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в судове за садіння не з`явились, надали висновок про доцільність визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розам з матір`ю. Представники Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради в судове засідання не з`явились, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачаться, 05 вересня 2008 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] взяла прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 вересня 2008 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18 травня 2010 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24 березня 2015 року. [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON] , вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 вересня 2017 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року (справа № 756/12424/19). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується висновком про визначення місця проживання дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (т.1, а.с.145-149). На час розгляду справи [PERSON] разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] знаходяться в Польщі. Вказана обставина підтверджена позивачем і наданими доказами та не заперечувалася відповідачем у судовому засіданні. За ст. 82 ЦПК України обставини справи, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року № 50/155, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-X11 (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України). Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації у висновку від 16.10.2020 року за №104-9620 вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розам з матір`ю [PERSON] (т.1, а.с.145-149). У суду немає підстав вважати, що вказаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дітей. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач в судовому засіданні визнавав позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розам з матір`ю. Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один із одним, беручи до уваги визнання відповідачем позову в частині визначення місця проживання дітей розам з матір`ю, враховуючи висновок компетентного органу щодо місця проживання дітей, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю на сьогодні максимально відповідатиме найкращим інтересам дітей, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, ч. 1 ст. 184 СК України вказано, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Таким чином, відповідно до вказаних норм закону спосіб стягнення аліментів (частка від доходу чи тверда грошова сума) визначається позивачем, тобто тим з батьків, разом з яким проживає дитина, а розмір аліментів визначається судом, виходячи із заявлених позовних вимог та з урахуванням обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць становить 3 196,00 грн. Згідно довідки від 01.06.2020 року наданої [PERSON] , він працює в ТОВ «Аптека. 194» з 07.03.2019 року і займає посаду головного лікаря та отримує мінімальну заробітну платню у розмірі 4 025 грн. Згідно загальнодоступної інформації та огляду статистики ринку праці в Київській області середня заробітна плата працівника у 2020 році складала 11 267 грн. на місяць, при цьому у 2024 році середня заробітна плата працівника у галузі медицини складає 20 762 грн., а адміністратора, керівництва середньої ланки 26 362 грн. на місяць. З огляду на зазначене, суд ставиться критично до відомостей наданих [PERSON] про отримання ним, начебто, мінімальної заробітної плати, розмір якої, на думку останнього, має бути врахований судом для визначення розміру аліментів у меншому розмірі. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При цьому, сімейне законодавство не містить положень про співвідношення терміну розгляду справи із розміром стягуваних аліментів та їх зменшення у зв`язку з перспективою виникнення у платника заборгованості за період від часу подання позовної заяви до набрання рішенням законної сили. Таким чином, суд вважає неспроможними доводи відповідача про необхідність визначення аліментів у меншому розмірі з посиланням на надмірну заборгованість, яка виникне у нього за аліментними зобов`язаннями з огляду на те, що останній не був позбавлений можливості у добровільному порядку сплачувати кошти на утримання дітей із зазначенням «аліменти» від початку розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В той же час, ініціюючи позовні вимоги про стягнення з відповідача щомісячно на утримання дітей аліментів у розмірі 10 000,00 грн., на думку суду, позивачем не обґрунтовано у повному обсязі вказаної суми, оскільки не надано належних і допустимих доказів на підтвердження першочергових потреб дітей у таких витратах та того, що бажана до стягнення сума аліментів є половиною тієї суми коштів, яка щомісячно реально витрачається самою [PERSON] на утримання дітей. Суд звертає увагу, що за ст. 141 СК України обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII викладено ч. 2 ст. 182 СК України в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, законодавством України встановлено гарантований мінімальний та максимальний розмір аліментів на утримання дітей у разі звернення до суду з такими вимогами у безспірному порядку. З урахуванням вимог закону та встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн. на кожну дитину, будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей та посильними для сплати [PERSON] . При цьому, приймаючи рішення про розмір стягуваних аліментів суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження відсутності можливості сплачувати аліменти на двох дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 8 000,00 грн. через стан здоров`я. За правилами ч.2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку матері або батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Оцінивши надані по справі докази, суд вважає за можливе задовольнити вимоги про стягнення аліментів частково, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі по 4 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 13.01.2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 840,20 грн. за вимогу про стягнення аліментів. Також, позивач сплатила судовий збір в розмірі 840,20 грн. за іншу вимогу про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути 840,20 грн.

Outcome: partial