Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину 665/1000 частин жилого будинку з надвірними будівлями Б-сарай, В-убиральня, Г-погріб, Д- убиральня, Е-сарай, М-погріб, Н-огорожа, К-колонка, Л-зливна яма, що розташовані в [ADDRESS] та зареєстровані на праві власності за [PERSON] та 1/2 частини 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий № 6323310100:01:001:0000, що розташована в [ADDRESS] . Також просить стягнути з відповідача судові витрати за сплату судового збору в розмірі 3377,55 грн. В позовній заяві в підтвердження вимог позивач [PERSON] зазначила, що 16 листопада 2002 року між нею і відповідачем був укладений шлюб, який вони зареєстрували в відділі РАГС Красноградського РУЮ у Харківській області, актовий запис № 160, а 17 липня 2020 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується копією рішення Красноградського районного суду Харківської області. Під час перебування у шлюбі, а саме 26 квітня 2005 року сторони за спільні кошти, придбали 665/1000 частин житлового будинку з надвірними будівлями та 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані в [ADDRESS] , на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000 га, що підтверджується договіром купівлі-продажу частини жилого будинку та частини земельної ділянки. Дана частина житлового будинку зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем [PERSON] , що підтверджується копією витяга про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.06.2005 року. Позивач вважає, що має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину 665/1000 частин даного будинку з надвірними будівлями та 1/2 частину 1/2 частини земельної ділянки, так як дане майно придбане сторонами під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю. Відповідач відмовляється добровільно визнати за нею право власності на 1/2\~частину 665/1000\~частин даного\~будинку з\~надвірними будівлями\~та 1/2\~частину 1/2\~частини земельної\~ділянки,які придбані в період шлюбу. У зв`язку із чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Від [PERSON] 25.03.2024 року до суду надійшла заява в якій просить справу розглядати за відсутності сторони позивача, позов підтримує та просить задовольнити. Від [PERSON] 20.03.2024 року надійшла до суду заява, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позов про визнання за [PERSON] права власності на 1/2\~частину 665/1000\~частин будинку\~з надвірними\~будівлями та\~1/2\~частину 1/2\~частини земельної\~ділянкивизнає. Враховуючи те, що сторони про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку, та від них надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі за наявними у справі доказами на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюючи фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як визначено в ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. ст. 368 ЦК України), відповідно до частини 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 16.11.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 17.07.2020 року. Під час перебування у шлюбу, а саме 26.04.2005 року сторони по справі придбали 665/1000 частин житлового будинку з надвірними будівлями та 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані в [ADDRESS] , а саме житловий будинок цегляний, з двох кухонь, п`яти жилих кімнат, загальною площею 118,5 кв.м., жилою площею 59,9 кв.м, при якому є будівлі: Б-сарай, В-убиральня, Г-погріб, Д-убиральня, Е-сарай, М-погріб, Н-огорожа, К- колонка, Л-зливна яма, на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000 га. Право власності на дане майно зареєстроване за відповідачем. З наведених вище доказів видно, що вищезазначене майно, було набуте сторонами, як подружжям за час шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя та позивач має законне право на їх поділ. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За частиною 5 статті 11 ЦК України цивільні прав та обов`язків можуть виникати з рішення суду. Відповідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У відповідності ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вимоги ч.1 ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності при поділі майна суд, вважає, що в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя для належного захисту у спірних правовідносинах, необхідно визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину та за [PERSON] на частину 665/1000 частин жилого будинку з надвірними будівлями Б-сарай, В-убиральня, Г-погріб, Д- убиральня, Е-сарай, М-погріб, Н-огорожа, К-колонка, Л-зливна яма, що розташовані в [ADDRESS] та зареєстровані на праві власності за [PERSON] та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий № 6323310100:01:001:0000, що розташована в [ADDRESS] . Згідно положень ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір за розгляд даного позову складає 3377,55 грн, які сплачено позивачем при зверненні до суду. Згідно ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову,\~визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 3\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір»\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову,\~визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позов. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті повністю визнав позовні вимоги надавши відповідну заяву 20.03.2024 року, суд дійшов висновку про повернення позивачу 50 відсотків сплаченого нею судового збору, при зверненні до суду, що складає 1688,78 грн. та стягнення із відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору за подання позовної заяви. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 69,70 СК України та

Outcome: approved