Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним. Просить визнати недійсними договори позики, укладені між [PERSON] та [PERSON] у формі боргових розписок від 10 листопада 2020 року на суму 50 000 доларів США, від 11 грудня 2020 року на суму 50 000 доларів США, від 24 лютого 2021 року на суму 50000 доларів США та від 19 березня 2021 року на суму 150 000 доларів США. Стягнути на її користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20 червня 2008 року між нею та [PERSON] , було укладено шлюб. 20.04. 2023 року її чоловіком отримано ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 03.04.2023 про відкриття провадження у справі №567/459/23 та позовну заяву про стягнення коштів тому їй стало відомо про те, що 10.11.2020, 11.12.2020, 24.02.2021 та 19.03.2021 року її чоловіком - [PERSON] було укладено договори позики, оформлені розписками за якими останній отримав у громадянина України [PERSON] грошові кошти на загальну суму 300 000 доларів США зі сплатою 15 % річних. Однак, вона, являючись дружиною [PERSON] своєї згоди на укладення боргових розписок від 10.11.2020, 11.12.2020, 24.02.2021 та 19.03.2021 року не давала. Ухвалою суду від 17.05.2023 прийнято справу до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 29.05. 2023 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Тарновецьким Я.М. подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 11.10. 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті з викликом сторін. В судове засідання 26.03.2024 позивачка [PERSON] подала заяву (№15818/24 вх. від 19.03.24) згідно якої просила судовий розгляд проводити у її відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Представник позивачки адвокат Гуль Н.В. до початку судового засідання подала заяву ( № 17314/24 вх. від 25.03.2024) згідно якої просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до початку судового засідання подав заяву (№ 15819/24 вх. від 19.03.24) згідно якої просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] адвокат Дяденчук А.І., який діє згідно ордеру серіяВК № 1100069 від 28.11.2023, у судовому засіданні позов не визнав. Підтримав поданий до суду відзив. Просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено , що з 20 червня 2008 року [PERSON] перебуває у шлюбу з [PERSON] , зареєстрованому 20.06.2008р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1026. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики: 10 листопада 2020 року на суму 50 000 доларів США; 11 грудня 2020 року на суму 50 000 доларів США; 24 лютого 2021 року на суму 50 000 доларів США ; 19 березня 2021 року на суму 150 000 доларів США за умовами яких [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти під 15% річних, про що склав розписки. Факт укладення вказаних договорів позики [PERSON] не оспорюються, доказів невизнання ним договорів позики не встановлено. Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договорів позики між [PERSON] та [PERSON] позивачка посилається на те, що вказані договори виходять за межі дрібного побутового правочину і вона не надавала [PERSON] своєї згоди на їх укладення. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed