Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері дитини після розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог, серед іншого, зазначила, що між нею та відповідачем був офіційно зареєстрований шлюб 01.02.2014. У шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15.07.2020 шлюб між сторонами був розірваний. Як зазначає позивач, з 2018 року дитина перебуває на диспансерному обліку, а також згідно висновків ЛКК потребує домашнього догляду та харчування. З 26.02.2019 по 26.02.2022 позивач знаходилась у неоплачуваній соціальній відпустці по догляду за дитиною на підставі висновків ЛКК у зв`язку з піклуванням про дитину. З листопада 2019 року відповідач не піклується про сина, його життям не цікавиться, батьківські обов`язки не виконує. З 03.11.2019 місце проживання дитини з позивачем. Спору щодо місця проживання дитини між сторонами немає.24.02.2022 почалася повномаштабна військова агресія російської федерації проти України. 25.02.2022 відповідач виїхав з території України, залишивши дитину у небезпеці і по теперішній час залишається за кордоном, поставивши свою безпеку та благополуччя вище за безпеку та благополуччя дитини.Після 26.02.2016 позивач, ураховуючи військовий стан, стан здоров`я дитини оформила відпустку без збереження заробітної плати. Незважаючи на те, що позивач була працевлаштована у ТОВ «АГРІІ Україна», з кінця 2015 року не працює, здійснюючи піклування про дитину та ведення домашнього господарства. З серпня 2022 року позивач у зв`язку із рекомендаціями лікарів була вимушена звільнитися з роботи. З того часу позивач не працевлаштована, не працює та потребує матеріальної допомоги. Натомість, як зазначає позивач, відповідач здоровий, працевлаштований чоловік, матеріальний стан якого дозволяє утримувати позивача. Згідно із рішення суду з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини щомісяця у розмірі 12 000,00 грн. Відповідач є співвласником двох квартир, цінні папери та фінансова спроможність з 25.02.2022 по теперішній час проживати за кордоном, що підтверджує можливість відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу. Також зазначається, що право на утримання, яке виникає на підставі ч.4 ст. 76 Сімейного кодексу України, триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, тобто з 15.07.2020. Позивач просить призначити утримання з вересня 2022 року з огляду на те, що 05.01.2021 позивачем було подано заяву про стягнення аліментів на утримання матері після розірвання шлюбу (справа №756/11185/20), 20.07.2022 Київським апеляційним судом було винесено рішення про відмову у задоволенні позову. 07.12.2022 у постанові Верховного Суду вказаної вище справи стверджується: « [PERSON] працевлаштована в ТОВ «Аграрії України», але вона не працює, адже у зв`язку з висновками ЛКК перебуває у неоплачувальній соціальній відпустці для догляду за дитиною з 26.02.2019. Проте апеляційний суд не розглянув частину 4 ст. 76 СК України в контексті того, що право на утримання, яке виникло в період шлюбу, не припиняється внаслідок його розірвання, оскільки це є виникненням права на утримання, яке не пов`язане з працездатністю та з працевлаштуванням. Значення повинно надаватися тому, що протягом шлюбу один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення. Головним є те, що відповідні дії вчиняються в сімейних інтересах на шкоду особистому росту. [PERSON] у зв`язку з особливими обставинами, пов`язаними із станом здоров`я маленької дитини, оформила неоплачувану соціальну відпустку для догляду за дитиною і не працювала на шкоду особистому професійному зростанню, набуттю відповідного соціального статусу заради піклування про здоров`я дитини і ведення домашнього господарства ще в період шлюбу». Звільнення позивача відбулося 02.09.2022, тобто дата звільнення припадала на момент розгляду справи у Верховному суді, саме тому позивач не мала можливості подати позов. Ураховуючи вищевказане, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі заробітної плати позивача на момент оформлення неоплачувальних відпусток - 8296,00 грн. щомісячно з вересня 2022 року протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 06.01.2023 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Витребувано у Головного управління ДПС у м.Києві інформацію з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, що містяться відомості про суми виплачених доходів та утримання податків [PERSON] за період з 01.07.2022 по 31.12.2022 включно; витребувано у ТОВ «Бруклін-Київ» довідку про нараховану та виплачену заробітну плату [PERSON] за період з 01.07.2022 по 31.12.2022 включно. 16.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, серед іншого, з огляду на те, що 14.01.2021 [PERSON] звернулась з позовною заявою до Оболонського районного суду міста Києва, в тому числі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання суму 8296,00 грн. від дня розірвання шлюбу протягом трьох років (справа №756/11185/20). Судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено відсутність правових підстав для задоволення її вимоги про стягнення коштів з колишнього чоловіка на її утримання з підстав, передбачених ч.4 ст. 76 СК України. Таким чином, [PERSON] подала позов до відповідача з тим самим предметом. Крім того, представник відповідача зазначає, що припинення трудових відносин [PERSON] та ТОВ «АГРІІ Україна» відбулось за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, тобто за власним рішенням. Також, у відповідності до документу від 09.02.2022 №18, що долучений [PERSON] до позовної заяви, яким остання обґрунтовує своє звільнення з роботи, не містить відомостей щодо необхідного постійного стороннього догляду за дитиною. Як зазначає представник відповідача, позивач, маючи дві вищі освіти, може працювати та зайняти відповідну посаду. Посилання позивача на те, що матеріальний стан відповідача дозволяє утримувати останню, а також отримання доходу за 10 місяців у розмірі 450 000,00 грн не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 20.07.2022 у справі №756/11185/20 відповідач сплачує на користь дитини аліменти у розмірі 12 000,00 грн. щомісяця та додаткові витрати. Окрім аліментів, відповідач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальних послуг в квартирі, в якій проживає позивач з дитиною з листопада 2019 року по теперішній час. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] 27.03.2023 на адресу суду від ТОВ «Бруклін-Київ» на виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 26.01.2023 надійшла довідка про нараховану та виплачену заробітню плату [PERSON] за період з 01.07.2022 по 31.12.2022 включно. 31.03.2023 на адресу суду від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 26.01.2023 надійшли відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів [PERSON] за період з ІІІ кварталу [NUMBER] по IV квартал 2022 (з 01.07.2022 по 31.12.2022). 22.05.2023 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, серед іншого, що у відзиві відповідач висловив особисту думку щодо ч.1 ст. 36 КЗпП, однак вказана норма передбачає звільнення за угодою сторін, у той час як «звільнення за власним рішенням» відсутнє в КЗпП. Щодо висловлювань відповідача відносно документу від 09.02.2022 №18, то позивач зазначає, що це висновок лікувально-консультативної комісії, який прийнятий та виданий КНП ЦПМСД №1 Оболонського району міста Києва за підписом голови ЛКК та двома членами комісії, в тому числі і лікуючого лікаря педіатра, та закріплений печатками даної установи. Майже 4 роки відповідач відмовляється спілкуватися з дитиною, не піклується, не виховує дитину, а також не утримував дитину допоки суд його не зобов`язав утримувати, стягуючи з нього аліменти на користь дитини. За злісне ухилення батька від утримання дитини відкрито кримінальне провадження. Крім того, відповідач жодного місяця не сплатив аліменти у повному обсязі, і наразі через це є заборгованість. Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, 25.02.2022 відповідач виїхав за кордон і звідти намагається керувати, як лікувати та доглядати за дитиною, як і де кому працювати. Вислів відповідача, що «позивач, маючи дві вищі освіти, може працювати та зайняти відповідну посаду», позивач розцінює як прояв домашнього насильства. Ураховуючи військовий стан, постійні ракетні обстріли міста, вік дитини (7 років) та чинне законодавство, яке забороняє залишати дитину відповідного віку без батьківського піклування, а також, оскільки батько виїхав, відмовляється від виконання батьківських обов`язків в т.ч. по захисту дитини, позивач не має права життя дитини наражати на небезпеку. Стосовно матеріального стану відповідача, позивач вказує, що згідно відомостей, наданих до відзиву, дохід відповідача значно виріс. Щодо стягнення аліментів і додаткових витрат, то це обов`язок відповідача, покладений на відповідача державою через судові рішення. Також, відповідач зазначає, що комунальні платежі сплачуються за квартиру, 2/3 якої належить матері відповідача - [PERSON] , та сам [PERSON] прописаній в ній, тому сплата комунальних платежів - потреби його матері. При цьому, відсутні докази оплати послуг відповідачем. 26.05.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких серед іншого, зазначив, щодо документа від 09.02.2022 №18, що даний документ не є висновком ЛКК, а це лише відповідь на запит без номера, без дати та без посилання на номер ЛКК та відповідної дати. Посилання позивача на наявність кримінального провадження та заборгованості зі сплати аліментів є безпідставними. Відповідь на відзив побудована виключно на незгоді позивача із доводами відповідача та не підтверджена жодним належним доказом. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 29.06.2023 було задоволено частково клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Витребувано у Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» виписки про рух коштів по рахунках [NUMBER] та [NUMBER] , відкритих в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платників податків № [NUMBER] , за період з 15 серпня 2020 року по 19 січня 2023 року. Витребувано у Головного Управління Державної податкової служби у м. Києві відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків Державної податкової служби України за період з 15 серпня 2020 року по 19 січня 2023 року про джерела отримання доходів, об`єкти оподаткування, а також суми нарахованих та/або отриманих доходів громадянкою України [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платників податків № [NUMBER] . 28.07.2023 на адресу суду на виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 29.06.2023 від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві надійшли відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів [PERSON] за період з ІІІ кварталу 2020 року по І квартал 2023року (з 01.06.2020 по 31.03.2023). 07.08.2023 на адресу суду на виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 29.06.2023 АТ КБ «ПриватБанк» направив запитувану інформацію стосовно рахунків [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 06.10.2023 клопотання позивача [PERSON] задоволено частково та витребувано у Головного управління ДПС у м. Києві інформацію про наявні банківські рахунки, відкриті у банках, на ім`я [PERSON] за період з 15.08.2020 по 19.01.2023. 27.10.2023 на адресу суду від Головного управління Державної податкової служби у м. Києві надійшла відповідь на ухвалу суду. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05.12.2023 клопотання позивача [PERSON] задоволено частково. Витребувано у Акціонерного товариства «Універсал Банк» виписки про рух коштів по рахунках, відкритих у Акціонерного товариства «Універсал Банк» на ім`я [PERSON] за період з 15.08.2020 по 01.01.2023.Витребувано у Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» виписки про рух коштів по рахунках, відкритих у Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на ім`я [PERSON] за період з 15.08.2020 по 01.01.2023. Витребувано у Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» виписки про рух коштів по рахунках, відкритих у Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] за період з 15.08.2020 по 01.01.2023. Витребувано у Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» виписки про рух коштів по рахунках відкритих у Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на ім`я [PERSON] за період з 15.08.2020 по 01.01.2023. Витребувано у ПАТ «БАНК ВОСТОК» виписки про рух коштів по рахунках, відкритих у ПАТ «БАНК ВОСТОК» на ім`я [PERSON] за період з 15.08.2020 по 01.01.2023. На виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 05.12.2023 до суду надійшла запитувана інформація від Акціонерного товариство «УКРСИББАНК», Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», ПАТ «БАНК ВОСТОК» про рух коштів на рахунках, відкритих на ім`я відповідача [PERSON] 08.03.2024 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася, при цьому у судовому засіданні 12.03.2024 підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити, стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 8296,00 грн. щомісячно, з вересня 2022 року по 15 липня 2023 року. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи, повідомлявся, при цьому у судовому засідання 12.03.2024 адвокат Литвиненко Д.О. заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 01.02.2014 між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №114, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01.02.2014. Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.11.2019. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15.07.2020 у справі №758/15805/19 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №114 від 01.02.2014. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04.10.2021 у справі №756/11185/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] у розмірі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи стягнення з 14.01.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] шести років у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень щомісячно, починаючи стягнення з 14.01.2021 і до 26.02.2022. Постановою Київського апеляційного суду від 20.07.2022 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року за об`єднаним позовом [PERSON] задовольнити частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року за об`єднаним позовом [PERSON] до [PERSON] , - змінено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 12 000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 14 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Відмовлено [PERSON] у стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на її утримання до досягнення дитиною шести років. Постановою Верховного суду від 07.12.2022 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року в оскаржуваних частинах залишити без змін. Відповідно до наявної інформації про виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №756/11185/20 боргу по аліментах у відповідача немає. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Особливим видом права на утримання подружжя після розірвання шлюбу, яке закріплено у ч. 4 ст. 76 Сімейного кодексу України, якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що право на утримання після розірвання шлюбу має той із подружжя, який у зв`язку із певними істотними обставинами за час перебування у шлюбі не зміг реалізувати себе у соціально-економічному аспекті, що позбавляє його можливості забезпечувати себе. [PERSON] звернувшись з позовом про стягнення на її утримання коштів у розмірі 8 296,00 грн щомісяця з вересня 2022 року по 15 липня 2023 року, вказувала, що з серпня 2022 року була вимушена звільнитись з роботи у зв`язку із рекомендаціями лікарів, з того часу позивач не працевлаштована, не працює та потребує матеріальної допомоги. Як убачається із постанови Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №756/11185/20, встановлено, що [PERSON] працевлаштована, працює економістом відділу супроводу та оперативного контролінгу продажів Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРІІ УКРАЇНА». Так, згідно із наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРІІ УКРАЇНА» №318-к/тр від 30.08.2022, з 02.09.2022 [PERSON] звільнена з посади економіста відділу супроводу та оперативного контролінгу продажів, на підставі заяви [PERSON] від 29.08.2022 та згоди керівництва, за угодою сторін п. 1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до довідки, виданої Лікарсько-контрольною комісією КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району м. Києва № 18 від 09.02.2022, у [PERSON] , [INFO] , діагностовано: вторинну недостатність лактози, Е73-1, с/с ферментопатію, дискінезію жовчного міхура на фоні деформації, харчову алергію. Із наданої довідки, встановлено, що дитині рекомендовано: безлактозну дієту, домашнє харчування, медикаментозне лікування і індивідуальний догляд матері. При цьому, зазначена довідка містить лише висновок рекомендаційного характеру та не свідчить про те, що [PERSON] потребував постійного домашнього догляду позивачем. До того ж, з матеріалів справи не убачається, що встановлений [PERSON] , [INFO] , діагноз перешкоджає відвідувати школу очно, відсутні відомості про те, що [PERSON] організовано індивідуальну форму навчання (екстернатну, сімейну, педагогічний патронаж). Зазначене свідчить, що дитина здатна відвідувати навчальний заклад та не потребує постійного домашнього піклування з боку позивача, відтак позивач [PERSON] не була позбавлена можливості працювати. Відтак, позивачем не доведено, що вона змушена була доглядати за дитиною з огляду на його стан здоров`я та у неї не було можливості з вказаних причин влаштувати дитину до школи, внаслідок чого вона була змушена самостійно піклуватися про дитину. Крім того, слід зазначити, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. До того ж, КЗпП України передбачає можливість встановлення неповного робочого часу як з ініціативи роботодавця, так і з ініціативи працівника за погодженням із роботодавцем. Відповідно до ч.1 ст. 56 КЗпП, такий режим роботи може встановлюватися за угодою між працівником і власником як під час прийняття на роботу, так і згодом. Як вбачається з наказу №318-к/тр від 30.08.2022 про припинення трудового договору, ініціатива припинення трудового договору була від позивача [PERSON] , у зв`язку з чим було припинено трудовий договір, укладений між позивачем та ТОВ «АГРІІ Україна» за угодою сторін на підставі заяви [PERSON] , що дає підстави стверджувати про відсутність у неї бажання продовжувати працювати. Суд також звертає увагу, що заява [PERSON] про звільнення була написана позивачем 29.08.2022, тобто більше ніж через півроку після видачі медичної довідки КНП «ЦПМСД № 1» Оболонського району м. Києва №18 виданої [PERSON] 09.02.2022. Між іншим, відсутні відомості щодо стану здоров`я дитини під час перебування сторін у шлюбі. Матеріали справи підтверджено, що позивач піклується про дитину, проте позивачем не доведено, що піклування про дитину перешкоджає позивачу працевлаштуватись, враховуючи ті обставини, що вона має освіту та була працевлаштована. А сам факт того, що позивачка на теперішній час не працює, не дає законних підстав для стягнення з відповідача на її користь аліментів. Також, обставини справи свідчать про те, що на час подачі позову до суду дитині виповнилося майже 7 років, позивачка є працездатною і молодою за віком особою, має вищу освіту, проживає у багатонаселеному місті, де є робочі місця. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи стосовно [PERSON] за період з 3 кварталу 2020 року по 1 квартал 2023 року вбачається, дохід позивача склав 106188,72 грн. Також, слід зазначити, що з матеріалів справи убачається, що на розрахункових рахунках позивача наявний рух грошовий коштів, який постійно мав позитивне значення, позивач активно користувався грошовими коштами, проводив розрахунки за послуги, товари, між іншим у період 2020 -2021 рр., щомісяця у 20 числах прослідковуються періодичні перерахування від одних і тих же осіб на рахунок позивача. Позивач зазначала, що перерахування коштів на її рахунки здійснювалися її родичами, однак відповідні документи у підтверження вказаного, не надавалися. Крім того, як зазначалося вище дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , співласником якої є відповідач та його мати, на яких, як власників покладено обов`язок нести витрати по оплаті комунальних послуг. При цьому, у матеріалах справи, відсутні докази, які б підтверджували, що позивач за користування комунальними послугами у даному помешканні несе витрати, які впливають на її матеріальний стан. За встановлених обставин, доводи позивача, що вона була обмежена у праві на працевлаштування і не могла продовжувати працювати за спеціальністю не знайшли підтвердження, оскільки позивачем не надано належних доказів та не доведено, що після розірвання шлюбу, звільнення з роботи остання зверталася до будь-яких підприємств, установ, організацій різних форм власності щодо працевлаштування за фахом, де було відмовлено позивачу у прийнятті на роботу, або що вона реально намагалася це зробити. Вказане дає підстави для висновку, що у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази у розумінні ст. 76 ЦПК України про те, що позивач з істотних причин не мала можливості працювати, зайняти відповідну посаду, внаслідок чого після розірвання шлюбу з відповідачем не має можливості працевлаштуватися, опинилася у вразливому матеріальному стані, та відповідно до згаданої норми ч. 4ст. 76 СК України має право на утримання від колишнього чоловіка. Згідно із ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Ураховуючи вищевикладене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих сторонами доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed