Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

позивач звернувся в суд з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що 29 травня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11353811000, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти (кредит), в іноземній валюті, в сумі 15 000 доларів США, зі сплатою відсотків за використання кредиту у розмірі 15,00 % річних. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов вказаного договору щодо сплати заборгованості, ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Перечинського районного суду Закарпатської області щодо примусового стягнення заборгованості. 27 квітня 2011 року судом ухвалено рішення у справі № 2-9/11, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 148 837,71 грн, та судові витрати в сумі 1 488,38 грн як сплачений судовий збір і 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення. 26 серпня 2021 року Перечинським районним судом Закарпатської області постановлена ухвала про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 1, відповідно до умов яких та у відповідності до глави 73 (ст. 1077-1086) ЦК України ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу Нового кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту № 11353811000. Вказує, що нарахування 3 % річних, інфляційних витрат є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не повзує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Індекс інфляції та 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тобто, з наведених вище позицій вбачається, що після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості вираженого в гривні кредитор позбавляється можливості коригувати суму заборгованості відповідно до коливань курсу національної валюти по відношенню до іноземних валют, але не позбавляється права на відшкодування втрат у відповідності до ст. 625 ЦК України, що є належним і допустимим способом захисту майнового права та інтересу кредитора. У зв`язку з вищезазначеним, загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат, понесених ТОВ «Кей-Колект» унаслідок прострочення відповідачем [PERSON] сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 11353811000, рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області: згідно з Розрахунком суми 3 % річних за період з 01 жовтня 2020 року по 29 вересня 2023 року (включно), за прострочення сплати заборгованості сума 3 % річних становить 13 524,67 грн; згідно з Розрахунком суми інфляційних втрат за період з 01 жовтня 2020 року по 29 вересня 2023 року (включно), понесених унаслідок прострочення заборгованості, сума інфляційних втрат становить 71 278,88 грн. Тобто загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] перед ТОВ «Кей-Колект» становить 84 803,55 грн. З огляду на вищевикладене просить позов задовольнити.\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У судове засідання представник позивача адвокат Дорош І.І. не з`явилася, однак подала клопотання про розгляд справи без її участі, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280-282 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Суд встановив, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2011 року у справі № 2-9/11 з боржника [PERSON] стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 11353811000 від 29 травня 2008 року у сумі 148 837,71 грн, а також судові витрати в сумі 1 488, 38 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а. с. 17-18). Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2021 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-9/11, виданого Перечинським районним судом Закарпатської області 11 травня 2011 року про стягнення із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 148 837 (сто сорок вісім тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 71 копійка, а також судових витрат у сумі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 38 копійок як сплачений судовий збір та 120 (сто двадцять) гривень 00 копійок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, з Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (МФО 351005, ЄДРПОУ 09807750) на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (ЄДРПОУ 37825968; адреса місцезнаходження: 01042 м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, буд 4/6, корп «В», поверх 4, каб 402); визнано поважними причини та поновлено пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого Перечинським районним судом Закарпатської області 11 травня 2011 року у справі № 2-9/11 про стягнення із [PERSON] (ідентифікаційний № [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 148 837 (сто сорок вісім тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 71 копійка, а також судових витрат в сумі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 38 копійок як сплачений судовий збір і 120 (сто двадцять) гривень 00 копійок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; постановлено видати дублікат виконавчого листа Перечинського районного суду Закарпатської області № 2-9/11 про «Стягнути із [PERSON] (ідентифікаційний № [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (МФО 351005, код ЄДРПОУ 09807750, р/р [NUMBER] , призначення платежу: «Кредиторська\~ заборгованість по погашенню кредитів») заборгованість у сумі 148 837 (сто сорок вісім тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 71 копійка (а. с. 19-21). Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. У пред`явленому позові ТОВ «Кей-Колект» просить стягнути з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 71 278,88 грн та три відсотки річних за прострочення сплати заборгованості у розмірі 13 524,67 грн, які нараховані у період з 01 жовтня 2020 року по 29 вересня 2023 року (включно).\~\~ Проте, з наданих позивачем розрахунків вбачається, що вищевказаний розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних нарахований у зв`язку з невиконанням рішення суду як в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 148 837,71 грн, так і в частині стягнення судових витрат в сумі 1 488,38 грн як сплаченого судового збору та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Додавши вказані суми, позивач самостійно визначив розмір заборгованості в сумі 150 446,09 грн, нарахувавши на цю суму інфляційні втрати та 3% річних. Однак, судові витрати за своєю правовою природою не можна віднести до розміру заборгованості за кредитним договором, яка стягнута на підставі рішення суду і на яку підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки є судовими витратами, які понесла сторона у зв`язку з розглядом справи в суді. За таких обставин, суд не погоджується з наведеним позивачем розрахунком інфляційних втрат та 3% річних, оскільки до суми заборгованості, яка стягнута на підставі судового рішення позивач неправомірно включив суму судових витрат. Таким чином, розмір грошового зобов`язання, у зв`язку з простроченням якого ТОВ «Кей-Колект» має право на стянення суми 3 % річних та інфляційних втрат, становить 148 837 грн 71 коп. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі №908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Отже, позов ТОВ «Кей-Колект» пред`явлено в межах строків позовної давності. Разом з тим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово було продовжено, станом на день ухвалення рішення судом в Україні продовжує діяти воєнний стан. Положеннями п. 18 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року передбачено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Зазначене дає підстави для висновку, що інфляційні втрати та 3 % річних можуть бути нараховані та стягнуті кредитодавцем лише за період до 23 лютого 2022 року включно. Натомість вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені, в тому числі, за період, який стосується періоду дії в країні воєнного стану. Суд, у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень, не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц. З огляду на вищевикладене, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком та самостійно зробивши розрахунок за допомогою модулю «Ліга Закон» (https://ips.ligazakon.net/calculator/ff) приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» інфляційних втрат у розмірі 25 139 грн 14 коп та 3 % річних у розмірі 6 248 грн 12 коп за період з 01 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно, з розрахунку, що сума заборгованості становить 148 838,00 грн, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено 2 684,00 грн судового збору. Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог (37,01 % від ціни позову), на користь позивача з відповідача [PERSON] слід стягнути 993,35 грн судового збору.

Outcome: partial