Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Представник позивача, адвокат Страх В.О., 30.10.2023 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом, який уточнив 25.03.2024. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що 26.11.2011 між сторонами у справі було укладено шлюб. За рішенням суду від 27.07.2022 шлюб було розірвано. За період шлюбу з відповідачем подружжям було спільно набуте майно, а саме, житловий будинок із земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] та автомобіль «Toyota Corolla», 2014 року випуску. Як житловий будинок із земельною ділянкою так і автомобіль були зареєстровані на ім`я відповідача. Відповідач по справі повідомив, що так як тільки він зазначений у документах на це майно як власник, то воно є його особистою приватною власністю, поділити майно у добровільному порядку відмовляється. Позивач позбавлена можливості як використовувати дане майно на власний розсуд, так і відчужити його. Оціночна вартість нерухомого майна (житлового будинку із земельною ділянкою) становить 78720,00 грн, середня ринкова вартість 1/2 частки автомобіля, станом на дату звернення до суду з позовом, складає 206874,69 грн. Згідно з Сімейним кодексом України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи викладені обставини, позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок із земельною ділянкою, визнавши за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку, а автомобіль «Toyota Corolla», 2014 року випуску, у порядку поділу майна подружжя, виділити у власність відповідача, стягнувши з нього на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 206874,69 грн. Судові витрати по справі покласти на відповідача. Зважаючи на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1 - 8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, у зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом повідомлявся належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк, не подав суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подав до суду відзив на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 листопада 2011 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем у Центрально-Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1101, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . На підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.07.2022 (справа №216/2304/22), шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 30.08.2022. За час шлюбу, на підставі договорів купівлі-продажу від 22.10.2012, посвідчених приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О., зареєстрованих у реєстрі за №1442 та №1444, подружжям було придбано житловий будинок «А-1» з тамбуром «а», загальною площею 55,5 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м., з господарчими побудовами сараєм «Б», літньою кухнею «В», площею забудови 15,3 кв.м., гаражем «Д», площею забудови 21,8 кв.м., вбиральнею «Е», площею забудови 2,0 кв.м., водоколонкою І, вимощення ІІ, огорожами №1-3, за адресою: [ADDRESS] , який згідно з Витягом про державно реєстрацію прав №35946847 від 23.10.2012 було зареєстровано на відповідача [PERSON] та земельну ділянку, кадастровий номер 1211000000:08:406:0026, площею 0,0783 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі Звітами про оцінку майна від 24.10.2023, виконаними ФОП [PERSON] , оціночна вартість житлового будинку з господарчими побудовами, за адресою: [ADDRESS] складає 73342,00 грн, а оціночна вартість земельної ділянки, кадастровий номер 1211000000:08:406:0026 складає 6378,00 грн. Крім цього, як вбачається з інформаційної довідки №31/29-1248-11 від 26.12.2023 з Територіального сервісного центру МВС №1248, 16.02.2021 в ТСЦ МВС №1248 в Дніпропетровській області проведено реєстрацію транспортного засобу «Toyota Corolla», 2014 року випуску, VIN: [NUMBER] , колір синій, на ім`я [PERSON] ; 16.03.2023 в ТСЦ МВС №5142 в Одеський області проведено перереєстрацію даного транспортного засобу на ім`я іншого власника. Відповідно до висновку судового експерта [PERSON] №25/24 від 14.02.2024 середня ринкова вартість транспортного засобу «Toyota Corolla», 2014 року випуску, VIN: [NUMBER] , станом на 30.10.2023, складає 413749,38 грн. Щодо позовних вимог в частині визнання майна спільною сумісної власністю подружжя та поділу нерухомого майна суд приходить до таких висновків. Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 72 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц. Згідно зі статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно із постановою Пленуму ВС України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У цій справі позивач звернулась до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в якому, серед іншого, просила визнати нерухоме майно (житловий будинок з господарчими побудовами та земельну ділянку) та рухоме майно (автомобіль) об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та у порядку поділу майна визнати за кожним з подружжя право власності на це майно по 1/2 частці. Відповідач будь-яких пояснень по суті позову не надав, відзив до суду не направив, отже твердження позивача про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, не спростував. Будь-які домовленості, щодо порядку використання вказаного майна та шлюбний договір у подружжя відсутні. Враховуючи встановлені у справі обставини, в контексті наведених норм законодавства, яке регулює вказані правовідносини, суд вважає ці вимоги позивача в повній мірі доведеними належними та допустимими доказами, проте, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, оскільки належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, а також розмір часток кожного з подружжя у такому майні випливають з сутності поняття «спільної сумісної власності подружжя», до такого майна належить усе майно набуте подружжям за час перебування у шлюбі та вважається, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а тому, у даному випадку, такі вимоги не потребують судового захисту, внаслідок чого в цій частині позову слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині поділу рухомого майна подружжя (автомобіля) суд приходить до таких висновків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 викладено правову позицію, щодо застосування норм права у справах за позовом про грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі N 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року у справі №760/789/19). У даній справі, позивач звернулась до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в якому, серед іншого, просила стягнути з відповідача грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя, а саме, за частку автомобіля «Toyota Corolla», 2014 року випуску, одночасно з цим, просила у порядку поділу майна виділити у власність відповідача даний транспортний засіб, стягнувши з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки у розмірі 206874,69 грн. Таким чином, метою позивача є поділ спільного майна подружжя. Таким майном, серед іншого майна, є неподільна річ транспортний засіб «Toyota Corolla», 2014 року випуску, VIN: [NUMBER] . Позивач не претендує на те, щоб автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку, навпаки, надає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Отже, враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача в повній мірі доведеними належними та допустимими доказами, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позові представник позивача просив, окрім судового збору, стягнути з відповідача витрати, пов`язані з проведенням експертизи, однак жодних доказів на підтвердження витрат в цій частині (договір на виконання роботи, акти виконаних робіт, рахунок-фактура, квитанції чи платіжне доручення,) до суду надано не було, а тому, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю. Разом з цим, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 2147,20 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial