Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

В провадження Роздільнянського районного суду Одеської області 26 грудня 2023 року надійшла вищевказана позовна заява, згідно якої представник позивача адвокат Мартиненко Володимир Володимирович просив стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 15\~187,52 гривень, суму сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 10\~000,00 гривень. Стислий виклад позиції позивача. 18 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (далі Первісний кредитор) та відповідачкою було укладено Договір позики № 6721558 (далі Договір), шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Первісний кредитор свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, однак відповідачка належним чином не виконала свої зобов`язання, в результаті чого виникла вищевказана заборгованість. При цьому, 10 липня 2020 року між Первісним кредитором та позивачем було укладено договір факторингу № 10072020, згідно якого позивач набув права грошової вимоги до відповідачки за Договором. Стислий виклад заперечень відповідачки. Представник відповідачки [PERSON] у встановлений судом строк подав відзив, згідно якого просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за їхньою безпідставністю та недоведеністю. Зауважив, що дійсно відповідачка мала намір взимку 2020 року взяти в борг грошові кошти у Первісного кредитора, але кредитні кошти не отримала. У свою чергу, позивачем не підтверджено факт належними доказами перерахування відповідачці кредитних коштів на картковий рахунок. Представником позивача - адвокатом Мартиненко Володимиром Володимировичем складено розрахунок заборгованості, однак відповідно до Договору про надання правової допмоги № 28092021-1 від 28 вересня 2021 року він не наділений такими повноваженнями, а тому вказаний розрахунок не є належним доказом у справі. Також, представник відповідачки заперечував факт часткової оплати заборгованості за Договором відповідачкою. Акт реєстру прав вимоги підписаний лише представником позивача, в той час, як у відповідності до Додатків № 1, № 3 та № 4 до договору Факторингу, такі документи скріплюються підписом обох сторін як Фактора, так і Клієнта, а тому вказаний реєстр не може бути доказом по справі. Також, в матеріалах позовної заяви відсутні докази сплати коштів за Догоровом Факторингу, а нарахування процентів є незаконним та не відповідає вимогам закону. Процесуальні дії у справі. 4 січня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 58 59). 25 січня 2024 року відмовлено у\~задоволенні клопотання [PERSON] про витребування оригіналу електронного доказу (а.с. 84 84). 12 лютого 2024 року задоволено заяву представника [PERSON] [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 98 99). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 18 лютого 2020 року між Первісним кредитором та відповідачкою було укладено договір позики № 6721558 (а.с. 7 - 8). Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закон) у сторін цього Договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір підписувався відповідно до статті 12 Закону з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Зазначений Договір укладався шляхом надсилання пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Одноразовий ідентифікатор для укладення договору надсилається засобами зв`язку, зазначеними заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі. За вказаним договором Позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 8000,00 на банківську карту, що підтверджується листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінексперес» від 13 липня 2023 року № 13/01-2023-9 (а.с. 20). Відповідно до\~розрахунку заборгованості,\~борг відповідачки\~за дороговором\~складає 15\~187,52 гривень, з яких 7\~614,77 гривень (заборгованість за тілом кредиту), 1\~261,84 гривень (заборгованість за процентами), 4 000,00 гривень (заборгованість за процентами на прострочену позику), 519,73 гривень (заборгованість за 3 % річних), 1 791,18 гривень (заборгованість за інфляційними витратами) (а.с. 23 24). 10 липня 2020 року між Первісним кредитором та позивачем було укладено договір факторингу № 10072020, згідно якого позивач набув права грошової вимоги до відповідачки за Договором (а.с. 27 34). Водночас, статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, та норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що\~електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським\~кодексами України, а також іншими актами законодавства.\~Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12\~цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12\~цього Закону, є оригіналом такого документа.\~Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.\~Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України\~«Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -\~електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до пункту 5 Договору, цей Договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Пункт 4.2 Договору визначає, що позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с. 7). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Укладання електронного договору та підписання його електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року\~у\~справі № 732/670/19. Cуд погоджуєтся з аргументами представника позивача, що між Первісним кредитором та відповідачкою було укладено Договір, право вимоги за яким позивач набув на підставі договору факторингу. Відносно аргументів представника відповідача, суд зазначає, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладений. Аналогічна позиція викладена в постанові Київського апеляційного суду від 30 червня 2023 року у справі № 374/8/23. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що договір був підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором (Логін Особистого кабінету та Пароль Особистого кабінету), що відповідає вимогам пункту 5 договору (а.с. 7). Також, відповідно до копії паспорту позики, інформація, яка надається споживачу відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право відмовитися від договору позики протягом 14 календарних днів у порядку та умовах, визначених умовами договору та Закону України «Про споживче кредитування» (а.с. 7). Разом з тим, відповідачка правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного договору позики протягом чотирнадцяти днів у порядку та умовах, визначених умовами договору та Закону України «Про споживче кредитування» не скористалась. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 "...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі №369/11450/19 вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Диспозиція частини 1 статті 526 ЦК України регламентує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Разом з цим, суд частково погоджується з твердженнями представника відповідачки щодо визначення заборгованості за відсотками. Так, позивач вказав, що відповідачка має заборгованість за процентами 1261,84 гривень та заборгованість за процентами на прострочену заборгованість позики 4000,00 гривень. Представником позивача було здійснено розрахунок базової процентної ставки (1,60%) за період з 18 лютого 2020 року (дата надання позики) 19 березня 2020 року (день повернення кредиту). Згідно частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Щодо заборгованості за процентами на прострочену заборгованість позики, суд зазначає, що розмір процентів визначений у договорі та становить 2,70 % на прострочену позику у день та відповідно до Правил, з якими відповідачка відповідно до пункту 4.2. Кредитного договору ознайомлена до моменту підписання та їх зміст, суть, об`єм зобов`язань зрозумілі, зокрема, пункт 2.21. визначає, що проценти на прострочену позику плата за Договором позики, що нараховується на суму простроченої позики, яку позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю у день повернення простроченої позики, або на будь-яку дату протягом користування простроченою позикою, за відповідний фактичний період. Представник позивача здійснив розрахунок з 20 березня 2020 року (в цей день 2,40 %) по 31 березня 2020 року та як вбачається з вказаного розрахунку, відповідачка здійснювала погашення заборгованості, які позивач зараховував у погашення заборгованості по відсоткам на прострочену позику, що вбачається з наданого розрахунку заборгованості (а.с. 23), а тому сума заборгованості (з урахуванням внесених відповідачкою коштів) становить 1293,44 гривень. Відносно інших розрахунків представник відповідачки не зазначив жодних зауважень та не подав контррозрахунок заборгованості. На підставі викладеного, надавши оцінку аргументам сторін та фактичним обставинам справи, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відносно інших аргументів сторін, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат. Відповідно до\~частини першої\~статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як встановлено, 28 вересня 2021 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «ПРАВОВИЙ ДІАЛОГ» (далі Адвокатське об`єднання) було укладено договір про надання правової допомоги № 28092021-1 (а.с. 35 42). Згідно акту № 1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 12 вересня 2023 року, який укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням, Адвокатським об`єднанням було надано позивачеві правову допомогу, в тому числі за кредитним договором №6721558, вартість виногороди 10\~000,00 гривень (а.с. 44), які позивачем були сплачені відповідно до платіжної інструкції від 14 вересня 2023 року № 266 (а.с. 46). Разом з цим, представник відповідачки у судовому засіданні заявив усне клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до 2000,00 гривень, оскільки справа є малозначною та представником позивача подано понад двохсот однотипних позовів, що вбачається з порталу Судова влада України. Відповідно до диспозиції частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд з аргументами представника відповідачки частково погоджується, оскільки ціна позову становить 15\~187,52 гривень та представник позивача в судове засідання не з`являвся, відповідь на відзив не надіслав, а тому, з урахуванням складності справи,

Outcome: partial