Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] , діючий через свого представника адвоката Ульянова Р.А., звернулась до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом, згідно вимог якого просить суд ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] з домоволодіння по [ADDRESS] без надання їй іншого житлового приміщення; стягнути з [PERSON] 15 000 грн моральної шкоди; покласти на відповідача всі судові витрати. В обґрунтування\~позову зазначено,\~що [PERSON] уклала\~23\~вересня 2005\~року шлюб\~з [PERSON] ,\~про що\~свідчить свідоцтво\~про шлюб\~ [NUMBER] .\~Після шлюбу\~ [PERSON] \~змінила прізвище\~на [PERSON] . З цього\~часу вони\~проживали разом\~в домоволодінні\~по [ADDRESS] .\~В будинку\~під час\~шлюбу був\~зроблений коштовний\~ремонт,\~придбані меблі,\~добудований флігель,\~літня кухня,\~зроблено інші\~поліпшення домоволодіння.\~В цьому\~з ж\~будинку знаходився\~і офіс\~приватного підприємства\~"\~Кремінь Котлосервіс",\~справами якого\~займались [PERSON] та\~ [PERSON] . 29 листопада 2019 року сторони розірвали свій шлюб, про що свідчить свідоцтво [NUMBER] ,\~проте продовжували\~проживати разом\~та підримували\~між собою\~родинні відносини.\~ [PERSON] \~хворів на\~ряд хронічних\~хвороб,\~в тому\~числі і\~цукровий діабет.\~Сторони продовжували\~вести спільне\~господарство,\~управляти ПП\~"Кремінь\~Котолсервіс". Після початку\~повномасштабного вторгнення\~РФ на\~територію Україн\~ [PERSON] прийняли\~спільне рішення,\~що [PERSON] безпечніше\~в цей\~час перебувати\~за кордоном,\~і в\~2022\~році вона\~виїхала за\~кордон в\~якості біженки.\~Знялась з\~реєстрації [PERSON] в\~цьому домовлодінні\~19\~жовтня 2022\~року.\~В будинку\~залишились її\~особисті речі,\~предмети меблів\~тощо. [PERSON] і\~на відстані\~підтримували між\~собою зв`язок.\~Весною 2023\~року здоров`я\~ [PERSON] \~стало погіршуватись,\~він потребував\~все більшого\~догляду за\~собою.\~Весною 2023\~року він\~найняв для\~догляду та\~медичних маніпуляцій\~ [PERSON] ,\~яка представилась\~медичною сестрою. Через певний\~час між\~ [PERSON] \~та відповідачкою\~встановились дружні\~відносини.\~ [PERSON] \~відомо,\~що вона\~скаржилась на\~важке життя,\~на необхідність\~догляду за\~кількома дітьми\~підлітками,\~казала,\~що живе\~одна в\~Кременчуці,\~до якого\~переїхала з\~м.\~Полтави,\~тут вимушена\~винаймати житло.\~Приблизно влітку\~2023\~року,\~після того,\~як [PERSON] сказала,\~що її\~виселяють з\~квартири і\~вона змушена\~буде повернутись\~до Полтави\~і припинити\~догляд за\~ним,\~ [PERSON] \~дозволив їй\~жити в\~будинку разом\~з ним,\~оскільки вже\~звик до\~неї та\~встановив з\~нею дружні\~відносини. [INFO] [PERSON] раптово\~помер. Після його\~смерті стало\~відомо,\~що [PERSON] виявилась\~зареєстрованою в\~домоволодінні по\~ [ADDRESS] та\~навідріз відмовилась\~виселятись з\~домоволодіння. [PERSON] \~є спадкоємицею\~померлого [PERSON] на\~підставі заповіту\~від 08\~лютого 2011\~року.\~Другим спадкоємцем\~на підставі\~ст.\~1241\~ЦК є\~мати померлого\~-\~ [PERSON] ,\~яка проживає\~в [ADDRESS] ,\~та є\~непрацездатною.\~ Згідно\~з довідкою\~від 15\~серпня 2023\~року №\~139/02-14\~ [PERSON] \~прийняла спадщину,\~про що\~подала нотаріусу\~відповідне заяву,\~заведено спадкову\~справу №\~17/2023. Позивач вважає, що [PERSON] слід виселити з домоволодіння з таких підстав. Відповідачка не є та ніколи не була членом сім`ї [PERSON] , тому остання має право вимагати усунення з боку відповідачки перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. При виселенні відповідачки з житлового приміщення не буде порушено балансу інтересів сторін, оскільки у відповідності до інформаційної довідки від 05 грудня 2023 року № 357115241 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] придбала собі у власність 21 вересня 2023 року житлову квартиру за адресою [ADDRESS] , а також має у власності 1/4 частину домоволодіння в [ADDRESS] . В той же час, з довідки від 05 грудня 2023 року № 357118299 вбачається, що [PERSON] іншого житла не має. Крім того, як убачається з претензії ТОВ "Полтаваенергозбут" від 10 листопада 2023 року, відповідачка проживає в будинку, використовує електричну енергію та не сплачує за неї. Протиправним проживанням в домоволодінні відповідачка порушує права [PERSON] та відмовляється добровільно припинити усунення цих прав. З огляду на це, неможливість вступити у володіння домоволодінням та проживати в ньому спричиняє для позивача моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях від неможливості використання своєї власності для проживання, від необхідності тривалий час жити в штучних життєвих умовах, які вона не може організувати за власним бажанням шляхом проживання в належному їй домоволодінні. Розмір такої моральної шкоди позивачка оцінює в 15 000 гривень з огляду на інтенсивність порушення її прав, життєву важливість права на житло та права на власність для особистої самореалізації особистості, з огляду на тривалість порушення її прав з боку відповідачки, яка, маючи власне житло, все одно відмовляється звільнити домоволодіння. За викладених обставин позивач, діючи через свого представника, змушена була звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.12.2023 дану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 22.12.2023 позивачем вказані в ухвалі Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.12.2023 недоліки усунуто. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.01.2024 було\~відкрито провадження у\~справі та\~призначено підготовче\~судове засідання, зобов`язано Комунальне підприємство Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області направити до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали, інформацію про факт реєстрації права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , а саме інформацію про те, коли, на підставі якого документу (документів) було здійснено відповідну реєстрацію, в якій книзі та за яким номером проведено таку реєстрацію належним чином завірені копії документів на підставі яких зазначена реєстрація мала місце. 15.02.2024 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області відкладено підготовче судове засідання з метою належного повідомлення відповідача та необхідності отримання доказів по справі, які були витребуванні ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.01.2024 року. 29.02.2024 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] , відкладено підготовче судове засідання з метою належного повідомлення третьої особи та необхідності отримання доказів по справі, які були витребуванні ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.01.2024 року. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.03.2024 закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] адвокат Ульянов Р.А. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, завчасно подав до суду заяву, відповідно до якої просить суд судове засідання провести без його участі та участі позивача. Вважають, що справа може бути розглянута на підставі наявних матеріалів. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату,\~час і\~місце судового\~засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату,\~час і\~місце судового\~засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відзиву на\~позов,\~заяву та\~будь-яких\~клопотань до\~суду від\~відповідача не\~надходило,\~у зв`язку\~з чим\~суд,\~відповідно до\~положень ч.\~8\~ст.\~178\~ЦПК України\~вирішує справу\~за наявними\~матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність сторін по справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Як встановлено судом та зокрема підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 23.09.2005 Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 26.11.2019 Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, позивач [PERSON] з 23.09.2005 перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 26.11.2019. [PERSON] на підставі договору купівлі продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. 19.10.2000, зареєстрованого в реєстрі за №8938, договору дарування частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. 26.04.2001, зареєстрованого в реєстрі за №4043, належав житловий будинок з господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений станом на 12.06.2007, інформаційними довідками №358514505, №358512665, 358515345, що містять інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформовані 14.12.2023, та довідкою наданою Комунальним підприємством Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 11.03.2024 за вих.№61/1190. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 18.08.2023. Як вбачається з наявного в матеріалах справи копії заповіту, посвідченого 08.02.2011 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Роженко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №183, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і все те, що йому буде належати на день смерті і на що він, згідно з законом, буде мати право, заповів [PERSON] , [INFO] Згідно повідомлення приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Дощенко О.В. від 15.08.2023 за вих.№139/02-14, до майна померлого [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Дощенко О.В. заведено спадкову справу №17/2023. Станом на 15.08.2023 спадкоємцем, який прийняв спадщину за заповітом шляхом подачі заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] є [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину станом на 15.08.2023 немає. Тобто [PERSON] є такою, яка прийняла спадщину після померлого [INFO] [PERSON] та набула право володіння та право користування спадковим майном, до складу якого входить житловий будинок з господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц. Відповідно до довідки, виданої Крюківською районною адміністрацією Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 28.12.2023 за вих.№8054/01-27, згідно реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS] , значиться зареєстрованою [PERSON] .. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] на даний час проживає в житловому будинку [ADDRESS] , споживає електричну енергію, однак оплату за неї здійснює не в повному обсязі, в результаті чого станом на 01.10.2023 виникла заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 3\~393,68 грн, що також підтверджується претензією про сплату заборгованості за спожиту електричну енергію від 10.11.2023 за вих.№03-18-2/13301. В добровільному порядку виселитись із належного позивачу будинку відмовляється, доступу до будинку не надає, чим позбавляє позивача можливості використовувати домоволодіння в якості свого постійного місця проживання і тим самим порушує право останньої на користування своєю власністю. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України (Велика Палата) від 14.07.2020 року у справі № 8-р/2020 Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст. 321 ЦК України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 10.12.2021 року у справі № 372/808/19. Право користування чужим майном передбачено главою 32 ЦК України. Згідно ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 406\~ЦК України визначає підстави припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої статті 406 ЦК України). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (частини друга, четверта статті 406 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Велика Палата дійшла висновку, що законодавець при прийнятті ЦК України у ст.9 ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Даний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи\~з житла\~без надання\~іншого житлового\~приміщення можливе\~за умов,\~що таке\~втручання у\~право особи\~на повагу\~до приватного\~життя та\~права на\~житло,\~передбачене законом,\~переслідує легітимну\~мету,\~визначену пунктом\~2\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Даний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц. Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 442/8188/19. Як вбачається з інформаційної довідки №357115241, що містить інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 05.12.2023, [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокопом Д.О. 21.09.2023, зареєстрованого в реєстрі за №1153, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , та на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гетало О.М. 11.08.2014, зареєстрованого в реєстрі за №1255, на праві спільної часткової власності належить частка житлового будинку [ADDRESS] . Тобто відповідач [PERSON] житлом забезпечена. Разом з тим, як вбачається з інформаційної довідки №357118299, що містить інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 05.12.2023, за позивачем [PERSON] жодного нерухомого майна не зареєстровано. Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь №378935 від 25.12.2023), місце проживання позивача [PERSON] ніде не зареєстроване. Останнє відоме місце проживання (реєстрація): [ADDRESS] . Тобто позивач [PERSON] іншого житла не має. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є та ніколи не була членом сім`ї позивача [PERSON] , спільним побутом із нею не пов`язана, тому її право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. Відповідач в судове засідання не з`явилась, доказів того, що остання має потребу у спірному житлі суду не надала і матеріали справи відповідних даних не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що права позивача, як власника спірного житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому обраний нею спосіб захисту відповідає об`єму її прав відповідно до ст. 321 ЦК України, оскільки захисту підлягає саме власність та можливість правомірно володіти та користуватись своєю власністю, при цьому суд враховує інтереси відповідача, яка жодних правомочностей щодо житла не має, та у разі виселення із будинку забезпечена житлом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині вислення [PERSON] з домоволодіння по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд дійшов таких висновків. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Згідно ст..23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п.3, 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності . У пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23\~ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Верховним Судом у постанові від 01.03.2021 (справа №466/8242/18; провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167\~ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Також у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 (справа №197/1330/14-ц; провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Суд вважає, що матеріалами справи та дослідженими під час судового засідання доказами, доведено порушення права позивача щодо власності з боку відповідача, яке полягало в небажанні в добровільному порядку звільнити належне позивачу домоволодіння, в результаті чого позивачеві спричинено моральну шкоду, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу неможливості використання своєї власності для проживання, а тому суд, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, встановлені обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню в розмірі 5\~000 грн. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] про виселення підлягає часткову задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 572 грн 53 коп.

Outcome: partial