Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко Ольги Петрівни, третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кошарний Олександр Вікторович, в якому просив: 1) визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування квартири укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, 21.02.2017, щодо квартири під [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко О.П. та зареєстровано в реєстрі за №315; 2) скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Кравченко О.П. індексний номер 33956649 від 21.02.2017 12:31:33 та проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права власності [PERSON] номер запису 19117763 на квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] ; 3) визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування гаражу укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2, 21.02.2017, щодо гаражу № [NUMBER] , ряд [NUMBER] , загальною площею 38,7 кв.м., в гаражно-будівельному кооперативі "Богатирський", що розташований по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко О.П. та зареєстровано в реєстрі за №317; 4) скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Кравченко О.П. індексний номер 33958400 від 21.02.2017 13:27:45 та проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права власності [PERSON] номер запису 19119500 на гараж, [ADDRESS] . Позов обгрунтовує тим, що 14.02.2008 між позивачем та відповідачем-1 був укладений договір позики на суму 53 770,00 дол. США, а відповідач прийняв на себе зобов"язання щомісячно сплачувати проценти в розмірі 1% від суми боргу та повернути запозичені кошти протягом двох місяців, що підтверджується відповідною розпискою від 14.02.2008 року. Відповідач-1 лише частково виконав свої зобов"язання шляхом повернення 44 570,00 дол. США. Внаслідок часткового виконання відповідачем-1 договірних зобов`язань звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 03.10.2018 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва позов задоволено частково та стягнуто з відповідача -1 на користь [PERSON] 54649,68 дол. США, з яких: 53770,00 дол. США заборгованість за договором позики, 879,68 дол. США відсотки. На підставі вказаного рішення судом видано виконавчий лист. 07.04.2021 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарним О.В. відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER]. В ході примусового виконання судового рішення приватним виконавцем було встановлено, що належне відповідачу-1 майно, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] та гараж № [NUMBER] ряд [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] відчужено 21.02.2017 донці відповідача [PERSON] .. На переконання позивача, укладені між відповідачами правочини є фіктивними та такими, що порушують його законні права, оскільки дії сторін під час їх укладення направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру та гараж з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] боргу, що є підставою для визнання договорів дарування недійсними. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 матеріали вищевказаної справи передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В.. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва суду від 23.11.2021 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у даній цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.09.2022 відповідачем-1 подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарного О.В. перебуває виконавче провадження № [NUMBER] щодо виконання рішення по стягнення з нього коштів на користь позивача. Зазначає,що на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] без реєстрації. Вказує, що 21.02.2017 укладено договір дарування квартири [ADDRESS] та гаража ; [NUMBER], ряд [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі "Богатирський" за адресою: [ADDRESS]. Після укладення зазначених договорів дарування власником вищевказаного нерухомого майна стала [PERSON] .. Договір дарування на користь дочки був укладений з тих причин, що у відповідача-1 погіршився стан здоров"я, а також були негаразди в сім"ї. Даний договір відповідав внутрішній волі відповідача-1, а тому він не був укладений для виду. Зазначає, що не знав в про існування справи за позовом [PERSON] до нього про стягнення заборгованості, оскільки на момент укладення оспорюваного договору не існувало жодних обтяжень чи заборон, що свідчило про можливість відповідача-1 розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Крім того, на даний час на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарного О.В. перебуває виконавче провадження № [NUMBER], тобто рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.10.2018 виконується та із пенсії відповідача-1 проводиться стягнення заборгованості на користь позивача. 16.02.2023 позивачем інтереси якого представлені адвокатом Дитинчуком В.М. подано відповідь на відзив відповідача, згідно якої зазначив, що станом на дату укладення спірних договорів боржник [PERSON] був обізнаний про наявність боргових зобов"язань перед позивачем, відчужив нерухоме майно за спірними договорами з метою уникнути виконання боргових зобов"язань, на шкоду кредитору. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача -1 у судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причину неявки до суд не повідомила. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.П. у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причину неявки до суду не повідомила. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кошарний Олександр Вікторович підтримав позов, просив його задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, витребувані докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що між позивачем та [PERSON] укладений договір позики на суму на суму 53 770,00 дол. США, а відповідач прийняв на себе зобов"язання щомісячно сплачувати проценти в розмірі 1% від суми боргу та повернути запозичені кошти протягом двох місяців, що підтверджується відповідною розпискою від 14.02.2008 року. 21.02.2017 [PERSON] уклав із донькою [PERSON] договір дарування квартири під [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко О.П. та зареєстровано в реєстрі за №315. 21.02.2017 [PERSON] уклав із донькою [PERSON] договір дарування гаражу № [NUMBER] , ряд [NUMBER] , загальною площею 38,7 кв.м., в гаражно-будівельному кооперативі "Богатирський", що розташований по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко О.П. та зареєстровано в реєстрі за №317 Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.10.2018 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговою розпискою від 14.02.2008 у розмірі 54649,68 дол. США, з яких: 53770,00 дол. США заборгованість за договором позики, 879,68 дол. США відсотки. На виконання вказаного рішення 10.07.2019 видано виконавчий лист. 07.04.2021 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарним О.В. відкрито виконавче провадження ВП [NUMBER]. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факт укладання між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 14.02.2008, встановлено судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/278/17, а тому дані обставини доказуванню не підлягають. Згідно договору дарування квартири від 21.02.2017 року, [PERSON] відчужив належну йому квартиру [ADDRESS] своїй донці [PERSON] , що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень №269452760 від 06.08.2021 року. Згідно договору дарування гаража від 21.02.2017 року, [PERSON] відчужив належний йому гараж № [NUMBER] , ряд [NUMBER] , загальною площею 38,7 кв.м., в гаражно-будівельному кооперативі "Богатирський", що розташований по [ADDRESS] своїй донці [PERSON] , що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень №269453827 від 06.08.2021 року. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно). Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства». Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом». Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.10.2018 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговою розпискою від 14.02.2008 у розмірі 54649,68 дол. США. При цьому, [PERSON] 21.02.2017 року відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно за безвідплатним договором (договором дарування) своїй донці [PERSON] , будучи при цьому достовірно обізнаним про настання строку виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу позивачу та про наявність судового рішення про стягнення заборгованості. З огляду на зазначене, суд вважає, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Суд звертає увагу, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він штучно ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своїх близьких родичів, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відчуження [PERSON] належної йому квартири [ADDRESS] та гаражу № [NUMBER] , ряд [NUMBER] , загальною площею 38,7 кв.м., в гаражно-будівельному кооперативі "Богатирський", що розташований по [ADDRESS],за спірним договором дарування суттєво зменшує його платоспроможність як кредитора та тягне неможливість звернення стягнення на майно боржника, суд приходить до висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимоги позивача. Беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи, що на підставі недійсних (фіктивного) договору дарування між відповідачем 1 та відповідачем 2 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про право власності відповідача 2 на нерухоме майно, позивачем заявлено позовні вимоги про скасування відповідних рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності. З огляду на викладене, виконання рішення суду і приведення сторін у стан, що існував до фіктивного відчуження нерухомого майна Відповідачем 1 на користь Відповідача 2 підлягає здійсненню у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. За змістом статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи, що в силу наведеної прямої норми статті 26 вказаного Закону, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), то не вирішення даного питання фактично має наслідком невирішення позовної вимоги по суті та унеможливлення ефективного захисту порушених прав позивача. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважає за необхідне скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки оспорювані договора не створили жодних юридичних наслідків. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд уважає необхідним стягнути на користь позивача з відповідача судовий збір.

Outcome: approved