Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

18.08.2023 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 05.10.2023, мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 14.04.2009 [PERSON] було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого в подальшому збільшився до 46000,00 грн. Позичальник - [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Банк виконав умови договору, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами, а [PERSON] , в свою чергу, його порушив, чим спричинив заборгованість. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 26.03.2022 по 26.09.2022. В даному випадку, спадкоємцями, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] та [PERSON] . На виконання вимог ст. 1281 ЦК України Банк 19.08.2022 направив до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори претензію кредитора та 04.10.2022 отримана відповідь, в якій зазначено, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії кредитора АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Таким чином відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. 14.10.2022 до спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 14.04.2009 становить31200,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту. У зв`язку з цим, просив у судовому порядку стягнути з відповідачів, як спадкоємців [PERSON] , на користь АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.04.2009 у розмірі 31200,00 грн та судові витрати у справі (судовий збір) у розмірі 2684,00 грн. 09.10.2023 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 09.10.2023 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи/заповіти) щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , останнє місце реєстрації: [ADDRESS] , та витребувано з Центру надання адміністративних послуг при Білоцерківській міській раді довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: [ADDRESS] станом на дату смерті померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . 07.11.2023 судом отримано, на виконання ухвали суду від 09.10.2023, докази від Центру надання адміністративних послуг при Білоцерківській міській раді. 10.11.2023 судом отримано, на виконання ухвали суду від 09.10.2023, докази з Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори. 30.11.2023 судом постановлено ухвалу, про проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача, за довіреністю Яндульський Денис Володимирович, в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, подала до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що позивач заявляючи позовні вимоги за кредитним договором зазначає, що 14.04.2009 між АТ КБ ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, шляхом підписання останнім анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. [INFO] [PERSON] помер. Станом на день смерті [PERSON] його заборгованість перед позивачем становила 31200,00 грн. З листа, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №134/2022 на підставі претензії кредитора (вх. 512/02-14 від 22.08.2022) до спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] .Однак, звертає увагу на те, що вона не зверталась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті (колишнього) чоловіка. Також, зазначає, що станом на день смерті [PERSON] , шлюб між ними було розірвано, що підтверджується копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2021 року яке набрало законної сили 04.01.2022.Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року №640/6274/16-ц при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК Україніста правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Звертає увагу суду, що реєстрація за місцем проживання спадкодавця особи, яка не пов`язана з ним родинними зв`язками, сама по собі не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого. Отже з кінця 2021 року вона із [PERSON] у шлюбі не перебувала та спільно не проживала. Таким чином, після його смерті жодного майна (права на майно) не успадкувала, спадкоємцем останнього не являється. Тому, просила відмовити у задоволенні позовних вимог заявлених до неї. Відповідачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України»" та п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Положеннями Конституції України (ст.55), Цивільного кодексу України (зокрема, ч.1 ст.16), Цивільного процесуального кодексу України ( ст.4,12, 13), Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (ч.1. ст.7) передбачено, що суд захищає права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Враховуючи зазначене, юридична особа має право на позов виключно, у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав та інтересів іншою особою. У аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, що 14.04.2009 [PERSON] підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої приєднався до вказаних Умов та Правил і отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Отже, шляхом заповнення та підписання заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, він погодився що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 31-32, 55-58), копією витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 33-34) та копією умов та правил надання банківських послуг (а.с. 35-53). Частиною другою статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також, встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] на підставі вказаного договору наступні кредитні картки: [NUMBER] - дата відкриття 30.03.2009, термін дії 03/13, [NUMBER] - дата відкриття 21.02.2014, термін дії 12/17, [NUMBER] - дата відкриття 12.02.2019, термін дії 05/22 (а.с. 54). З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта - [PERSON] (картрахунок [NUMBER] ) (а.с. 30), вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 30.03.2009, 17.04.2009 - встановлено кредитний ліміт 100,00 грн., 21.10.2011 -зменшено кредитний ліміт 0,00 грн, 12.02.2019 - збільшено кредитний ліміт 40000,00 грн, 12.02.2019 - зменшено кредитний ліміт 3000,00 грн, 21.09.2019 - збільшено кредитний ліміт 46000,00 грн, 01.04.2022 - зменшено кредитний ліміт 0,00 грн.. Встановлено, що позичальник - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), від 28.03.2022, актовий запис №797 (а.с. 69). Як зазначає позивач, станом на дату смерті [PERSON] його заборгованість перед банком, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 14.04.2009 (а.с. 13-26), становила 31200,00 грн, яка складається із заборгованість за простроченим тілом кредиту. Однак, розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом наявності заборгованості та розміру, оскільки його правильність неможливо перевірити, а інших доказів, які у своїй сукупності дали змогу суду встановити обставини, що входять до предмету доказування, до суду не надано. Крім цього, розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №553/1325/14-ц та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №61-517св18. Виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц). Як вбачається з виписки за договором №б/н станом на 03.11.2022 (а.с. 27-29), станом на 22.03.2022 у позичальника була наявна заборгованість у розмірі 31200,00 грн. Згідно зі ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За приписами ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України) «Здійснення права на спадкування» та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, це передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Обов`язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст.1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов`язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини. За змістом зазначених норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст. 1281, 1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1281,1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положенняст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише у разі прийняття майна у спадщину, у межах вартості успадкованого майна та у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вказані положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника. Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 552/4892/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 295/15702/20. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора суди мають встановити: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені в ч. 2 та 3 ст.1282 ЦК, оскільки в разі пропуску таких строків кредитор позбавляється права вимоги, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, дійсний розмір вимог кредитора, (перевірити розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини), обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.02.2021 у справі № 587/381/15-ц та у постанові від 18.09.2019 у справі № 640/6274/16. Відповідно до статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Недотримання кредитором передбачених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право на пред`явлення вимог до спадкоємців. Такий правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 в справі № 6-2962цс16, в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року № 14-53цс18. Отже, виходячи з положень статті 1281 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до спадкоємця повинно бути пред`явлено в судовому порядку протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Як вбачається з матеріалів справи, 19.08.2022 АТ КБ «Приватбанк» була направлена претензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України за вих. №SAMDN55000027142598 від 15.08.2022 до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори (а.с. 70-73, 74-75). З копії листа Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори від 03.02.2020 вих. №862/02-14 (а.с. 76, 77), вбачається, що нотаріальна контора повідомила кредитора АТ КБ Приватбанк» про отримання претензії кредитора до спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] та заведення спадкової справи №134/2022, крім того, повідомила, про здійснення оплати за проведені перевірки у спадковому реєстрі. Вищезазначене також підтверджується копією спадкової справи №134/2022 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 118-134), з якої вбачається, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] , до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, не зверталися та будь-яких інших дій кредитор з метою визначення спадкоємців не вчинив. Разом з тим, як зазначає позивач, на підтвердження факту належності [PERSON] та [PERSON] до спадкоємців позичальника позивач послався на те, що вони є спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] (а.с. 55-68). Тому, 11.10.2022 на адреси спадкоємців [PERSON] та [PERSON] було направлено лист-претензію за вих. № SAMDN55000027142598 від 05.10.2022, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги(а.с. 78, 79). Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що вона не зверталась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті (колишнього) чоловіка, оскільки, станом на день смерті [PERSON] , шлюб між ними було розірвано. Також, зазначає, що реєстрація за місцем проживання спадкодавця особи, яка не пов`язана з ним родинними зв`язками, сама по собі не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого. Отже, з кінця 2021 року вона із [PERSON] у шлюбі не перебувала та спільно не проживала. Таким чином, після його смерті жодного майна (права на майно) не успадкувала, спадкоємцем останнього не являється. Суд враховує дані твердження відповідачки, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261, 1262, 1263 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Встановлено, що 03.12.2021 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили 04.01.2022 (а.с. 112), шлюб між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Тому, враховуючи вищезазначене, [PERSON] не належить до жодної з черги на спадкування за законом та не є спадкоємцем за заповітом, після померлого [INFO] [PERSON] . Також, відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Так, звитягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/23648 від 30.10.2023 (а.с. 115), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Однак, обов`язковою умовою для прийняття спадщини є фактичне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрація за місцем проживання спадкодавця, на що посилається АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві, як на підставу позовних вимог. Крім того, державна реєстрація відповідачів у спірній квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом їх постійного проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті за адресою реєстрації та не є безумовним підтвердженням того, що вони є його спадкоємцями та фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10.04.2020 у справі № 355/832/17, ухвалі від 08.07.2020 у справі №569/15147/17 та у постанові від 27.02.2023 у справі № 572/1497/22. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, що ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна». Однак, позивач не надав суду належних та достатніх доказів того, що відповідач [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями померлого [PERSON] (за законом чи заповітом) та прийняли спадщину після його смерті, а також, що вони постійно проживали за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини, не надано доказів ухилення відповідачів від прийняття спадщини чи отримання свідоцтва. Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно. Також, слід зазначити, що звернення до відповідної нотаріальної контори з претензією кредитора, суд до уваги не приймає, оскільки вимога адресована до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори не є ідентичною зверненню безпосередньо до спадкоємця, а відтак не є свідченням своєчасного звернення позивача саме до спадкоємців - відповідачів по справі, оскільки, закон не пов`язує спеціальні строки звернення до спадкоємця з днем коли позивачу стало відомо про особу спадкоємця померлого боржника. Виходячи з аналізу змісту норм ст. 1216, 1218, ч. 2 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, відповідно до яких з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зобов`язання правонаступників спадкодавця-боржника перед кредитором виникають з моменту смерті спадкодавця-боржника, у даному випадку з 26.03.2022. Разом з тим, суд враховує обізнаність кредитора про смерть позичальника [PERSON] , що вбачається з виписки о картковому рахунку, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 1281 ЦК України, право вимоги до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] у позивача виникло з моменту, коли йому стало відомо про смерть позичальника, тобто з 26.03.2022, а шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємців закінчився -26.09.2022. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 09.03.2021 року у справі №450/2021/15-ц. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення кредитора до спадкоємців, оскільки позивач дізнався про смерть позичальника ще 26.03.2022, вимогу до спадкоємців пред`явив лише 11.10.2022 шляхом направлення вимоги - претензії та 18.08.2023 шляхом подання позову. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed