Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним позовом. Позов мотивований тим, що 03.11.2000 між позивачем та відповідачем укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу, належній на праві власності відповідачу 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Згідно умов договору продаж вказаної частини квартири вчинено за 81660,00 грн, що станом на день укладення договору становило 15000 доларів США, які відповідач в день укладення договору отримала від позивача, а позивачу були віддані ключі від квартири. З вказаного часу позивач зі своєю сім`єю проживає у вказаній квартирі, несе витрати по її утриманню. За домовленістю сторін договору, його нотаріальне посвідчення мало відбутись не пізніше 03.12.200, проте відповідач з часу підписання договору з міста Могилева-Подільського виїхала, на зв`язок не виходить, місце її знаходження встановити не виявляється можливим. В подальшому дружина позивача у сестри відповідача придбала іншу 1/2 частину квартири, проте [PERSON] на зв`язок і зі своєю сестрою не виходить, Вказане у сукупності свідчить про ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення договору. Зважаючи на повне виконання сторонами умов договору купівлі-продажу частини квартири, а також на вжиття позивачем всіх залежних від нього дій з метою нотаріального посвідчення договору, представник позивача просить позов задовольнити та визнати дійсним укладений сторонами 03.11.2000 договір купівлі-продажу 1/2 частини вказаної квартири та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.02.2024 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи по суті, направлено відповідачу копії позовної заяви з доданими до неї матеріалами та надано строк для подання відзиву. 29.03.2024 представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, в тому числі і відповідно до ч. 11\~ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікувань оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України, до суду не з`явилась без повідомлення причин своєї неявки, правом подання відзиву на позовну заяву не скористались. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є давнім другом позивача. У листопаді 2000 року йому зателефонував позивач та сказав, що хоче придбати квартиру і попросив ознайомитись з договором купівлі-продажу, бо він має юридичну освіту і в той час працював в прокуратурі. Свідок, ознайомившись з договором, повідомив позивачу, що такий договір слід посвідчити нотаріально, на що позивач сказав, що це зроблять пізніше, до кінця року. В день підписання договору свідок та [PERSON] були присутні під час укладення сторонами договору купівлі-продажу, після чого позивач передав відповідачу гроші у сумі 15000 доларів США, а відповідач ключі від квартири. З того часу позивач з сім`єю проживає у вказаній квартирі, свідок неодноразово був у них. На даний час позивач повідомив, що з часу укладення договору не може знайти відповідача з метою нотаріального посвідчення договору, а тому виникла необхідність звернутись до суду, а він погодився дати покази як свідок. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є давнім другом позивача та сусідом по спірній квартирі. Зазначив, що у спірній квартирі проживала відповідач. У листопаді 2000 року він був свідком укладення між сторонами договору купівлі-продажу, після підписання якого позивач передав відповідачу гроші у сумі 15000 доларів США, а відповідач віддала йому ключі від квартири, де він проживає з того часу по сьогодні разом з сім`єю. З часу укладення між сторонами договору, він відповідача не бачив, в квартирі та в місті вона не з`являлась. Суд, ознайомившись із позовною заявою, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши подані представником позивача докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, а також довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» № 975 від 24.05.2023 відповідачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 6, 10, 11). Інша 1/2 частина квартири належить дружині позивача на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2015 (а.с.9, 13). 03.11.2000 між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно умов вказаного договору продавець передала у власність (продав), а покупець прийняв у власність вказану частину квартири, яка складається з трьох кімнат, що має житлову площу розміром 44,74 кв.м., загальною площею 62,58 кв.м. Продаж вказаної квартири за домовленістю сторін вчинено за 81660,00 грн., що станом на день укладення договору становить 15000 доларів США, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Розписка про отримання коштів не передавалась. Право власності на відчужувану квартиру переходить до покупця з моменту державної реєстрації згідно з чинним законодавством. За домовленістю сторін нотаріальне посвідчення договору відбудеться не пізніше 03.12.2000 у місті Могилеві-Подільському за місцем реєстрації майна. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положенням ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Пунктами 4, 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, шо Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Вирішуючи даний спір, суд застосовує до позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним норми ЦК Української РСР. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 N 56, в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору купівлі-продажу, передбачала державну реєстрацію нерухомого майна, проте виникнення права власності на нього не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавець отримала кошти, а покупцю було передано нерухоме майно. Проте відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення. Задовольняючи позов в цій частині, суд виходить також з того, що оспорюваний правочин на момент розгляду справи є дійсним, однак виходячи з того, що нотаріальне оформлення угоди не можливе в зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, а позивач вжив всіх заходів для цього, проте позитивних результатів не отримав, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Судом встановлено, що правочин обома сторонами повністю був виконаний: відповідачем була звільнена квартира, а позивач разом із сім`єю, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 64 від 19.06.2023, виданою головою ОСББ «Незалежності 299» Н.Д. Денегою (а.с. 12) в`їхали до вказаної квартири та продовжують у ній проживати та нести витрати по її утриманню, що підтверджується дублікатами чеків (а.с. 2). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, вирішуючи спір в частині визнання права власності на 1//2 частину квартири на користь позивача, суд зауважує на тому, що відмова в позові може мати форму втручання у право [PERSON] на житло. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи викладене, із врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Outcome: approved