Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Відповідач у справі [PERSON] є матір`ю неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З жовтня 2016 року відповідач проживає окремо від дітей, фактично самоусунулася від вихованням та утриманням своїх дітей, не здійснює догляду за ними, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не проявляє жодного бажання до спілкування з дітьми. Представник позивача - адвокат Солоненко Б.М. в інтересах [PERSON] звернувся до суду 22 січня 2024 року з вимогами про позбавлення відповідача батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , а також про стягнення з неї аліментів на утримання цих дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу). На відповідний запит від 24 січня 2024 року, лише 23 лютого 2024 року отримано інформацію з підтвердженням зареєстрованого місця проживання відповідача в с. Терешки Жмеринського (раніше - Барського) району Вінницької області (а.с. 48). Ухвалою від 28 лютого 2024 року було відкрито провадження та призначено підготовче провадження (а.с. 52-53). Відповідач копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками отримала 12 березня 2024 року (а.с. 66). Відзиву не подано. Ухвалою суду 18 березня 2024 року (а.с. 64) підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце судового засідання 26 березня 2024 року (а.с. 69), не повідомила про причину неявки, не просила про відкладення справи чи про розгляд справи без її участі. Позивач по справі - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та не заперечив щодо заочного розгляду справи. Оскільки наявні всі умови, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд на місці постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник позивача обґрунтував позовну вимогу [PERSON] фактом, що відповідач перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 29.05.2005 до 11.10.2016, фактом народження у сторін двох спільних дітей, фактом невиконання відповідачем обов`язку з утримання, піклування та виховання дітей, обставиною, що відповідач з жовтня 2016 року проживає окремо від сім`ї та уникає спілкування з дітьми. Позивач на запитання суду додатково пояснив: Він з дружиною та двома спільними дітьми [PERSON] та [PERSON] проживав у своєму власному будинку в [ADDRESS] ). 30 вересня 2016 року судовим рішенням було розірвано його шлюб з відповідачкою. Через два дня після цього [PERSON] поїхала в смт Муровані Курилівці стати на облік у центрі зайнятості і з тих пір більше додому не поверталася. Від односельців йому відомо, що [PERSON] певний час проживала у різних населених пунктах області з різними чоловіками, а в даний час проживає в с. Терешки колишнього Барського району, має ще двох дітей, іноді приїжджає до своєї матері, яка також живе у с. Котюжани. Однак, ні з ним, ні з дітьми [PERSON] навіть не спілкується. З жовтня 2016 року він сам займається доглядом, утриманням, вихованням своїх дітей. З врахуванням приписів ч. 2 ст. 171 СК України судом було заслухано дітей, щодо яких вирішується питання в суді. Так, і [PERSON] , і [PERSON] , суду заявили, що їм відомо, що судом вирішується питання про позбавлення їх матері батьківських прав щодо них. Заявили, що вони фактично не знають своєї матері, оскільки весь свідомий вік прожили лише зі своїм батьком (татусем) [PERSON] , і знають лише одну бабусю Ксенію - матір батька. Діти не пам`ятають період, коли з ними проживала їх мати, нічого не знають про її теперішнє життя, не бажають зараз із нею проживати. Представник органу опіки та піклування Мурованокуриловецької селищної ради - начальник Служби у справах дітей Мурованокуриловецької селищної ради Мельник Наталія Анатоліївна (повноваження на а.с. 57, 58) в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] і пояснила, що останній звернувся до Комісії з питань захисту прав дитини у листопаді 2023 року з приводу доцільності позбавлення батьківських прав колишньої дружини щодо двох спільних неповнолітніх дітей. Під час перевірки цієї родини було встановлено, що з жовтня 2016 року мати самоусунулася з життя своїх дітей і ніяким чином не проявляє щодо них піклування чи будь-яку цікавість. Діти не спілкуються із матір`ю, нічого про неї не знають, в усіх своїх проблемах чи питаннях покладаються лише на батька. Крім того, [PERSON] абсолютно не виявила ніякого інтересу щодо питання позбавлення її батьківських прав, уникала спілкування із членами опікунських рад і за місцем проживання дітей, і за своїм місцем проживання, не прибула на засідання опікунської ради. Вважає, що [PERSON] байдужа до долі спільних з позивачем дітей і не має бажання боротися за свої права щодо них. Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного: Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 29 квітня 2021 року (а.с. 20) і серії [NUMBER] від 12 лютого 2009 року (а.с. 21) стверджується, що [PERSON] є батьком, а [PERSON] - матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 30 вересня 2016 року, яке набрало законної сили 11 жовтня 2016 року (а.с. 24-26), розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було укладено 29 травня 2005 року, а останній залишено прізвище [PERSON] . Зібраними позивачем і дослідженими судом доказами встановлено, що мати не приймає участі у вихованні та утриманні дітей з жовтня 2016 року: проживає окремо від дітей, не здійснювала догляду за ними, не піклувалася і не піклується про здоров`я, фізичний, духовний розвиток доньки та сина, ніяким чином не забезпечує їх матеріально, не турбується про їх майбутнє, не веде жодних комунікацій з дітьми. Таке, зокрема, стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 27 листопада 2023 року (а.с. 28), довідкою-характеристикою № 9-238 від 14 листопада 2023 року на позивача (а.с. 29), характеристикою учениці 11 класу ліцею с. Котюжани [PERSON] (а.с. 30), характеристикою учня 9 класу ліцею [PERSON] (а.с. 31), інформацією про місце її реєстрації (а.с. 48, 50, 67), яке є відмінним від місця реєстрації та проживання дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19, 22), довідкою про склад сім`ї позивача (а.с. 27), відповідно до якої, з ним проживають лише донька і син. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Мурованокуриловецької селищної ради № 162 від 30 листопада 2023 року (а.с. 35-36), визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, вищенаведеними доказами стверджено, що відповідач по справі [PERSON] свідомо тривалий час (понад сім років) ухиляється від виконання обов`язків по вихованню та утриманню своїх дітей, в результаті чого вони позбавлені її опіки, любові і турботи. У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При вирішенні позову в частині вимоги про позбавлення батьківських прав, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, що розрив сімейних зв`язків повинен бути пропорційним до ризиків збереження таких зв`язків, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Верховний Суд у своїй постанові від 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 зазначив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У цій конкретній справі суд переконаний, що діти понад сім років не мають материнської турботи з боку їх біологічної матері, що вони фактично з жовтня 2016 року таку турботу отримували лише від свого батька, що між дітьми та їх матір`ю не існує ніяких сімейних зв`язків, а тому від їх офіційного розриву не може настати якихось негативних наслідків для інтересів дітей. Тому, з врахуванням права дітей на належне батьківське виховання, їх інтересів та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України [PERSON] має бути позбавлена батьківських прав щодо її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У своїй позовній заяві та в судовому засіданні позивач просить стягувати із відповідача на користь дітей аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше ніж мінімальний гарантований розмір, починаючи з дня подання до суду заяви до досягнення дітьми повноліття. Наведеними вище доказами в суді доведено, що відповідач фактично з 2016 року не приймає участі в матеріальному забезпеченні дітей. Ухилення матері від утримання дітей, в тому числі, стало підставою для висновку суду про доцільність позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Нормами Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи припинено їх шлюб. Форма і спосіб утримання дітей визначається за домовленістю між батьками дитини (частини 1 і 2 ст. 181 СК України). Як вбачається із позовної заяви, такої домовленості між сторонами не досягнуто, а тому позивач правомірно звернувся до суду за захистом своїх та дитини права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач заявив вимогу про стягнення аліментів у частці від заробітку, а тому ця його вимога підлягає до беззаперечного задоволення. Сімейне законодавство (ст. 182 СК України) зобов`язує суд при визначенні розміру аліментів враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб, рухомого і нерухомого майна, а також інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує наступне: Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Враховуючи положення ч. 2 ст. 182 СК України, де зафіксовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, обставину що діти позивача були позбавлені матеріальної підтримки своєї матері більше, ніж сім років, обставину, що, порівняно з малолітніми дітьми відповідачки (а.с. 60), вони мають значно більші потреби у матеріальному утриманні, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін, а також дітей, буде визначення розміру аліментів як 1/3 частина від заробітку відповідача щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімуму. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Представник позивача звернувся до суду з цим позовом 21 грудня 2023 року. Пунктом 6 ч. 1 ст. 266 ЦПК України встановлено, що, крім іншого, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 2422 гривні 40 копійок судового збору за немайнові вимоги (а.с. 9). Суд у цьому рішенні прийшов до висновку про задоволення вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, а тому саме така сума судових витрат підлягає компенсації позивачу з відповідача. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 п. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Тобто, станом на день розгляду справи в суді (ч. 3 ст. 3 ЦПК України), мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становить 1211 гривні 20 копійок. Тому саме такий розмір судових витрат слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved