Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

04.07.2023 року до суду надійшла вказана позовна заява [PERSON] , згідно вимог якої останній просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815) на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 30.03.2023 по 28.06.2023 в розмірі 83 922,80 грн. вісімдесят три тисячі дев`ятсот двадцять дві гривні 80 коп). В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, щорішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2021 по справі № 757/72/21-ц позов [PERSON] до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Посилаючись на те, що рішення суду не виконано щодо поновлення на роботі, позивач звернувся до суду із заявою про винесення ухвали в порядку ст. 236 КЗпП України. 09.05.2023 Печерським районним судом м. Києва було постановлено заочне рішення по справі № 757/18925/22-ц за заявою позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2021 № 757/72/21-ц про поновлення Позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь Позивача 415740,64грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15.12.2021 по 29.03.2023. Посилаючись на наявність заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 09.05.2023 по справі № 757/18925/22-ц, позивач звернувся до суду з заявою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за інший період: з 30.03.2023 по 28.06.2023. 10.07.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду. 01.09.2023 до суду надійшов відзив Акціонерного товариства «Українська залізниця» в якому представник вказав на безпідставність позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 28.08.2023 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив, в якому представник наполягав на задоволенні позовних вимог. 31.08.2023 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.02.2024 до суду надійшли додаткові пояснення Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код 40075815). 12.02.2024 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у його відсутність за наявними в справі матеріалами справи. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Суд, заслухавши позицію представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року N 6-р (II)/2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2021 по справі № 757/72/21-ц позов [PERSON] до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Посилаючись на те, що рішення суду не виконано щодо поновлення на роботі, позивач звернувся до суду із заявою про винесення ухвали в порядку ст. 236 КЗпП України. 09.05.2023 Печерським районним судом м. Києва було постановлено заочне рішення по справі № 757/18925/22-ц за заявою позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2021 № 757/72/21-ц про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 415740,64грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15.12.2021 по 29.03.2023. Реалізація права працівника на поновлення на роботі за рішенням суду складається не тільки з обов`язку роботодавця виконати рішення суду, але і з обов`язку працівника з`явитися до роботодавця, щоб приступити до роботи та надати роботодавцю трудову книжку для внесення до неї запису про визнання наказу, яким працівника було звільнено, недійсним, і про поновлення на роботі. Проте, позивач не вчинив жодних дій, що вказують на його бажання поновлення на роботі та приступити до виконання трудових обов`язків, з огляду на наступне. Під час судового розгляду встановлено, що за весь час з моменту ухвалення Печерським районним судом міста Києва рішення по справі № 757/72/21-ц від 14.12.2021 [PERSON] не звернувся до відповідача для поновлення його на роботі на виконання цього рішення, не з`явився на роботу, не надав роботодавцю трудову книжку для внесення до неї запису про визнання наказу, яким позивача було звільнено, недійсним, і про поновлення на роботі. Підтвердженням цього є акти, складені працівниками ВСП «Лиманська дирекція» філії «БМЕС» АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2021, 18.01.2023, 24.02.2023, 30.03.2023, 24.04.2023, 21.06.2023, 14.07.2023, 17.08.2023, 14.09.2023, 16.10.2023, 16.11.2023, 21.12.2023, 31.01.2024 (Додаток № 1) та табелями обліку використання робочого часу (Додаток № 2), з відмітками про неявку [PERSON] на роботу з нез`ясованих причин (НЗ).Що стосується посилання позивача у відповіді на відзив на те, що акт від 30.12.2021 складено в іншому населеному пункті ніж за місцем безпосереднього поновлення на роботі за рішенням суду, та працівниками, з якими позивач не працює в одному підрозділі, то суд відносить критично з огляду на наступне. Як встановлено судом вище, [PERSON] рішенням суду поновлено на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до наказу ФСП «Лиманська дирекція» філії «БМЕС» від 06.08.2019 № 35, яким була затверджена та введена в дію Номенклатура посад керівного складу, призначення на які та звільнення з яких проводиться наказом начальника функціонального структурного підрозділу «Лиманська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця», посада заступника начальника територіального управління віднесена до таких посад. У зв`язку з цим вищезазначені акти були складені за місцем розташування Лиманської дирекції. У зв`язку з загостренням ситуації, пов`язаної з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Донецькій, Луганській областях та у зв`язку з загрозою виникнення надзвичайних ситуацій, що можуть заподіяти шкоду працівникам ВСП «Лиманська дирекція» філії «БМЕС», відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), ВСП «Лиманська дирекція» філії «БМЕС» АТ «Укрзалізниця» евакуйований з міста Лиман до міста Дніпро. З урахуванням викладеного всі акти складені відповідачем за фактичним місцезнаходженням ВСП «Лиманська дирекція», та в листах, адресованих [PERSON] , позивачу пропонується прибути для вирішення питання стосовно робочого місця та виконання функціональних обов`язків за адресою фактичного місцезнаходження ВСП «Лиманська дирекція». Щодо вказаного в наказі від 29.03.2023 № 176/ОС Про поновлення на роботі за рішенням суду міста складання наказу Лиман, то під час судового розгляду встановлено, що накази у кадровому діловодству формуються та виконуються за допомогою програмного забезпечення Автоматизована система управління персоналом (Кадри). Вказане у наказі місто його складання не суперечить пункту 1.5. Положення про ВСП «Лиманська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця», в якому місцезнаходженням Підрозділу визначені адреси у м. Лиман та у м. Дніпро. Окрім цього, у відповіді на відзив позивач стверджує, що не отримував засобами електронного зв`язку повідомлення від 29.03.2023 № 898/225 з пропозицією прибути до Лиманської дирекції. Але це спростовується доказами, наданими відповідачем з відзивом у скриншотах з телефону, актом від 29.03.2023. Крім того, 20.04.2023 позивачу повторно по WhatsApp за номером 0950125590 було направлено листа від 20.04.2023 № 898/262 з пропозицією прибути до Лиманської дирекції. Суд приймає до уваги, що Верховний суд України у справі № 757/48467/21 висловився, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому, слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Варто зазначити, що у відповіді на відзив позивач не заперечує щодо отримання ним засобами електронного зв`язку наказу від 29.03.2023 № 176/ОС Про поновлення на роботі за рішенням суду, що як наслідок вказує, що на момент звернення до суду йому було відомо про цей наказ. Окрім цього, позивачем у відповіді на відзив зазначено, що прийняття наказу про поновлення тягне за собою обов`язок роботодавця про повідомлення органи податкової служби, про що представником позивача зроблено відповідний адвокатський запит для підтвердження даної обставини. Проте, дане твердження не узгоджується з приписами законодавства, так як у разі поновлення на роботі працівника за рішенням суду подавати повідомлення про прийняття на роботу не потрібно. З працівником трудовий договір не укладається, а тільки скасовується факт незаконного звільнення. Тобто в цьому випадку не задіяна стаття 24 КЗпП України, яка і вимагає від роботодавця подавати до органів ДФСУ повідомлення при укладанні трудового договору. Суд відноситься критично на посилання позивача у відповіді на відзив позивача, який вказує на наявність сумнівів щодо юридичної сили наказу про поновлення на роботі за рішенням суду, та вважає його та інші докази, надані відповідачем, неналежними доказами, проте вказане жодним чино мне підтверджено. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд погоджується з доводами позивача, що укладення Договору про відступлення прав вимоги створило правову невизначеність для позивача. Відповідач, як новий кредитор, вважає, що має право вимагати виконання зобов`язань, яких у позивачки перед відповідачем не існує. Усунення такої невизначеності може бути ефективно досягнуто лише таким способом захисту як визнання відсутнім права вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вказані обставини в сукупності вказують на те, що за весь період з 14.12.2021р., тобто з дня ухвалення рішення Печерським районним судом міста Києва по справі № 757/72/21-ц, і станом на сьогодні позивач не з`являвся на роботу, не виявляв наміру приступити до виконання свої посадових обов`язків, не звертався до відповідача з питаннями щодо поновлення на роботі, не повернув відповідачу трудову книжку для внесення до неї запису про визнання наказу, яким позивача було звільнено, недійсним, і про поновлення на роботі. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та як наслідок у задоволенні позову відмовляє. Відповідно п. 2 ч. 2 до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, а відтак суд відмовляє в стягненні судових витрат на користь позивача. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed