Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом та просить стягнути з відповідача у його користь грошові кошти в сумі 4500,00 доларів США та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що в жовтні 2022 року передав відповідачу кошти в сумі 4500,00 доларів США, що підтверджується борговою розпискою. Внаслідок порушення прав позивача, останній змушений звернувся до суду та просить стягнути з відповідача кошти у вказаній сумі а також судові витрати по справі. У відзиві на позовну заяву [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити у позові. Вказує, що на початку жовтня 2022 року в мережі Інтернет на сайті «ОLХ» він знайшов оголошення про оренду легкових автомобілів і вирішив зайнятися пасажирськими перевезеннями. 06.10.2022р. у м.Львів ним було укладено договір оренди автомобіля марки «Дачія Сандеро» д.н.з. [NUMBER] 2008 року випуску терміном на 1 місяць, тобто до 06.11.2022р. Власником автомобіля згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є [PERSON] а договір оренди було укладено з [PERSON] , який не надав йому примірник украденої угоди. 29.10.2022р. автомобіль потрапив у ДТП (перекинувся в кювет) та отримав механічні пошкодження. Даний факт він повідомив в офісі [PERSON] та [PERSON] , які сказали заплатити за пошкоджене авто. Після чого останні під впливом тиску заставили написати його боргову розписку на суму 4500 доларів США після чого забрали його паспорт громадянина України. Згодом пошкоджений автомобіль позивач забрав на евакуаторі у м.Львів а із суду отримав документи про стягнення з нього коштів за борговою розпискою. Він готовий був заплатити позивачу вартість відновлювального ремонту в сумі, яка визначена експертом чи сплачувати по 300 доларів США щомісячно, однак враховуючи такі неправомірні дії позивача, який значно більше оцінює вартість ремонту авто, та зухвалу його поведінку (тиск під час написання боргової розписки, омана суду) відповідач позовні вимоги не визнає. У відповідь на відзив [PERSON] зазначає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог чи спростування вимог позивача, зміст відзиву не стосується предмету позову, а тому позов підлягає до задоволення. Ухвалою суду від 20.12.2022 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін. Однак 08.02.2023 року постановлено ухвалу якою здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав доводи аналогічні викладеним в позовній заяві. Зазначає, що відповідачем порушено умови договору та не повернуто грошове зобов`язання у термін, тому просить позов задоволити повністю. Також зазначив, що ним буде подана заява про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, підтримали поданий відзив та вказують, що дана боргова розписка була написана під тиском, позивач і досі володіє паспортом відповідача та навіть надав суду додатки які завірив «З оригіналом згідно». Відповідач зазначає, що сума відшкодування вартості ремонту автомобіля досить висока, на його думку вартість повинна становити половини зазначеної суми. За цю суму він готовий викупити автомобіль у позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що прибув із братом в офіс компанії щоб повідомити про ДТП, згодом позивач та його працівник сказали про необхідність оплатити вартість відновлювального ремонту та сказали написати боргову розписку. Він був при написанні розписки між сторонами, фізичного тиску до них ніхто не застосовував однак морально на них тиснули. Дослідивши письмові матеріали справи та вислухавши пояснення сторін суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 31.10.2022 року [PERSON] була складена розписка, відповідно до змісту якої він отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 4500 доларів США із терміном повернення - 07.11.2022 року. Розписка містить дату складання а також відмітку про «добровільне написання без примусу» та дані свідка [PERSON] , який також розписався та підтвердив факт передачі грошових коштів. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики у матеріалах справи міститься копія розписки між сторонами від 31.10.2022р. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. Факт написання та зміст боргової розписки сторони не оспорюють. Не погоджуючись із позовними вимогами відповідач та його представник зазначають, що дана боргова розписка була дана за автомобіль, який переданий в оренду відповідачу та після ДТП отримав механічних пошкоджень. Факт наявності у відповідача автомобіля марки «Dacia Sandero» д.н.з. [NUMBER] підтверджено наданою ним копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Також матеріали справи містять фотофіксацію пошкоджено вищевказаного автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Матеріали справи містять заяву [PERSON] до ВП №2 Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області про внесення відомостей до ЄРДР щодо незаконного заволодіння його паспортом громадянина України. Інших належних та допустимих доказів на доведення відповідачем того, що боргова розписка укладалася під тиском суду не надано, доказів спростування доводів позивача також не надано. Із наданих відповідачем пояснень судом встановлено, що [PERSON] взяв в оренду автомобіль та здійснював пасажирські перевезення у компанії «Болд», однак автомобіль потрапив у ДТП та отримав пошкодження. Сторони домовилися про відшкодування вартості ремонту авто про що уклали боргову розписку, однак як вважає відповідач що за вказану суму йому мав перейти у власність автомобіль, а зі слів позивача ці кошти покривають лише вартість ремонту а не вартість самого авто. Однак як встановлено в ході розгляду даної справи мало місце факт укладення боргової розписки між сторонами, факт передачі грошей засвідчено у ній, сторони підтверджують написання тексту боргової розписки та зі слів свідка до них не було застосовано фізичної сили а лише морально роз`яснено про необхідність такої розписки у разі не повернення коштів. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не заперечує факту укладення боргової розписки, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача ,його твердження про застосування примусу під час укладення розписки не знайшли свого підтвердження та спростовано показами свідка а твердження про те, що за даною борговою розпискою йому мав бути переданий автомобіль є його припущенням. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України, визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України, визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи розписку про отримання коштів та про необхідність повернення коштів в розмірі 4500 доларів США. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 4500 доларів США. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частинами першою та другою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов`язаний сплатити позивачу борг в сумі 4500 доларів США. У постанові від 02 липня 2014 року (справа N 6-79цс14) Верховний Суд України не погодився із висновками суду касаційної інстанції, який залишив без змін рішення апеляційного суду про стягнення основного боргу, процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ та 3 % річних від простроченої суми в іноземній валюті - доларах США, зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року в справі N 308/3824/16-ц, крім іншого, зазначив, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. При касаційному перегляді необхідно визначити, у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалась іноземна валюта, так і правову природу валюти при визначенні 3 % річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК України. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Отже, стягнення із відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Таким чином після настання строку повернення позики [PERSON] має право на стягнення з [PERSON] суму боргу, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України. У відповідності до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved