Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого позивач посилався на те, що 18 лютого 2023 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким він передав, а [PERSON] отримав в борг 14 000,00 дол. США строком до 10 березня 2023 року зі сплатою щомісячних відсотків за користування позикою в розмірі 5 % від суми позики із зобов`язанням повернення суми позики одним платежем цілою частиною. Факт отримання [PERSON] суми позики підтверджується відповідною розпискою, підписаною ним власноручно 18 лютого 2023 року. Крім того, 18 лютого 2023 року дружина позичальника [PERSON] засвідчила власноручно розписку, в якій повідомила про її обізнаність про отримання її чоловіком в борг вищезазначеної суми грошових коштів. В порушення своїх зобов`язань відповідач у визначений договором строк грошові кошти не повернув. У зв`язку із чим позивач, посилаючись на положення ст.ст.\~526,\~625,\~1046,\~1049 ЦК України, звернувся до суду із цим позовом та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 18 лютого 2023 року в розмірі 14\~000,00 дол. США і вирішити питання стосовно судових витрат. Ухвалою судді від 16 березня 2023 року постановлено про прийняття цієї позовної заяви до розгляду в порядку загального позовного провадження і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою було установлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 23). Ухвалою суду від 26 липня 2023 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті (а.с. 35). У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Токарєв\~В. В. не з`явились, представником позивача суду подано клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги останній підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с. 41). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву і клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 18 лютого 2023 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № б/н, за умовами якого позивач, як позикодавець передав, а відповідач, як позичальник отримав у борг 14\~000,00 \~дол. США, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 10 березня 2023\~року, з урахуванням щомісячної п`ятивідсоткової ставки (а.с.9-11). Факт отримання [PERSON] вищезазначеної суми позики, як й інші істотні умови укладеного між сторонами договору позики, підтверджується розпискою позичальника, підписаною ним 18 лютого 2023 року (а.с. 12), а також розпискою [PERSON] , як дружини позичальника (а.с. 13). Згідно зі ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується вст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 ЦК України,правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1, 2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей,визначених родовими ознаками позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №\~6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно д ост.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Слід зауважити, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16. Крім того, аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019\~року у справі № 723/304/16-ц. Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Приписами ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За таких обставин, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність заборгованості за договором, розрахунки позивача останнім не спростовані, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом установлено, що позивач [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії [NUMBER] від 17 березня 2016\~року, наданим суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 19), а тому останній має пільги зі сплати судового збору, визначені за п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку із чим судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до інформації щодо курсів валют з офіційного вебсайту Національного банку України станом на 13 березня 2023 року (дата звернення із цим позовом до суду), 1 дол. США = 36,5686 грн. Позивачем заявлена майнова вимога в розмірі 14 000,00 дол. США, що в еквіваленті, станом на день звернення до суду із цим позовом становила 511 960,40 грн., а тому судовий збір за подання цього позову до суду, з урахуванням положень пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", становить 5 119,60 грн., саме таку суму судового збору належить стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved