Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Бережанського районного суду Тернопільської області із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя й просила визнати за нею право власності на частину будинковолодіння по [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на частини присадибної ділянки по [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що перебуваючи у шлюбі із відповідачем 26 березня 2010 року, вони придбали будинковолодіння, яке складається із житлового будинку, господарського будинку (стайні) і гаража по [ADDRESS] , а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку за тією ж адресою. Право власності на вказане майно оформлене на відповідача. У вересні 2013 року відповідач виїхав із житлового будинку у невідомому їй (позивачці) напрямку. Рішенням суду від 31 січня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка вказує, що має право на частину майна, набутого за час шлюбу, а з огляду на те, що з 2013 року вона з відповідачем не спілкується, досудове врегулювання спору є неможливим. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце його проведення. Попередньо, її представник адвокат Прийдун В.М. подав заяву, у якій просив проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача; щодо винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] \~у судове\~засідання не\~з`явився,\~будучи належним\~чином повідомленим\~про час\~та місце\~його проведення;\~відзив на\~позов не\~подав. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з такого. Положеннями статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 5 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Стаття 63 СК України визначає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За вимогами ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, відповідно до ст.372 ЦК України, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено такі факти й обставини: Позивачка та відповідач уклали шлюб 01 лютого 1992 року, зареєстрований у Холмському міському відділі ЗАГС Сахалінської області, запис №33. Рішенням суду, яке має законну силу, 31 січня 2023 року, шлюб між сторонами розірвано. Відповідач [PERSON] є титульним володільцем цілого житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 26.03.2010 року (номер інформаційної довідки 325822256 від 15.03.2023 року). Як вбачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000490212023 від 17.03.2023 року, земельна ділянка з кадастровим номером 6120410100:04:006:0075, розташована по [ADDRESS] із цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить на праві власності [PERSON] . Підставою виникнення права власності відповідача на вказане нерухоме майно є цивільно-правова угода нотаріально посвідчені договіри купівлі-продажу від 26 березня 2010 року згаданого житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки. Отже, вказане майно набуто сторонами під час шлюбу, а відтак є спільним сумісним майном подружжя. Зважаючи на те, що відомості про укладення між сторонами шлюбного договору суду не повідомлені, як і відомості про домовленість подружжя щодо часток в спільному майні подружжя, а спірне нерухоме майно набуте подружжям під час шлюбу, таке майно є спільною сумісною власністю сторін по справі й частки подружжя (сторін по справі) у ньому є рівними. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі, як законні та обґрунтовані. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved