Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У вересні 2021 року до суду надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] у своїй квартирі [ADDRESS] помер його рідний брат [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне спадкодавцеві майно, зокрема на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Однак, 18 червня 2021 року державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено у зв`язку з тим, що право власності за спадкодавцем не зареєстроване. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 237023738 від 15 грудня 2020 року позивачу стало відомо, що зазначена вище квартира була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року. Вказаний договір зареєстровано державним реєстратором Броварської державної адміністрації Кисіль Г.В. лише 21 липня 2021 року. Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 2021 року, право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] . Крім того, 28 серпня 2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В. Посилаючи на те, що вказані вище договори підроблені, оскільки за життя спадкодавець [PERSON] зазначену вище квартиру не продавав і жодним чином не відчужував її, проживав у ній до моменту смерті, [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 18 листопада 2011 року, № 4828, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталією Петрівною, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59426258 від 23 липня 2021 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганною Василівною, за яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 28 серпня 2021 року за № 2090, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; та визнати за позивачем [PERSON] право приватної власності на зазначену вище квартиру у порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] , який помер [INFO] . 04 липня 2022 року представник позивача [PERSON] подав уточнену позовну заяву, в якій просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59426258 від 23.07.2021, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації [PERSON] , за яким право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2415225032106) було зареєстровано за [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59656838 від 04.08.2021, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережною Тетяною Леонідівною, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2415225032106), було зареєстровано за [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 60056275 від 28.08.2021 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2415225032106), було зареєстровано за [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2415225032106) від 28.08.2021 р. № 2090, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за позивачем [PERSON] , право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2415225032106), у порядку спадкування за законом після смерті мого брата [PERSON] , померлого [INFO] . Заперечення відповідача 14 липня 2022 року відповідач [PERSON] подав відзив на уточнену позовну заяву, в якому заперечував проти позовних вимог, вважав їх безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях позивача. Зазначав, що у матеріалах справи відсутні докази того, що на день смерті [PERSON] належала на праві власності вказана вище квартира, тому вона не входить до складу спадкового майна і жодних прав на неї позивач не має. Також вказував на те, що в уточненій позовній заяві не міститься жодних доказів неправомірності набуття права власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на дану квартиру. З приводу посилань позивача на те, що договір купівлі-продажу квартири від 18.11.2011 було зареєстровано лише 21 липня 2021 року, пояснив, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі- продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Крім того, зазначив, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 2090, він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований із 21 вересня 2021 року та проживає на даний час. З огляду на зазначене, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заяви, процесуальні дії у справі Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Садовой А.В. позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кравченко О.М. заперечував проти заявлених вимог та просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Від третьої особи - Броварської районної державної адміністрації надійшов лист, в якому вказано, що реєстратор ЦНАП та державної реєстрації Броварської райдержадміністрації [PERSON] з 01 січня 2021 року не перебуває у трудових відносинах з БРДА у зв`язку з ліквідацією ЦНАП. Від приватного Київського міського нотаріального округу Бережної Т.Л. надійшов лист про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні, що відбулося 01 листопада 2023 року, приватний нотаріус Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Н.П. пояснила, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 18 листопада 2011 року, укладений [PERSON] та [PERSON] , нею не посвідчувався, станом на дату укладення договору [PERSON] була зареєстрована приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального кругу Київської області, а з 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Київської області. Крім того, серійний бланк, на якому міститься договір, використовувався нею, але при укладенні угоди між іншими сторонами. Від приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Іваненка О.В. надійшов лист про розгляд справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Обставини справи, що встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 січня 1997 року Броварським міськвиконкомом згідно з розпорядженням № 64 від 20 січня 1997 року, [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с. 19, І том). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 15 жовтня 2020 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 17 листопада 2020 року зареєстровано спадкову справу № 476/2020 до майна померлого [PERSON] (а.с.74-88, ІІ том). Постановою державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавської В.В. від 18 червня 2021 року позивачу [PERSON] , який є братом [PERSON] , що помер [INFO] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що дане нерухоме майно за спадкодавцем не зареєстроване (а.с. 17, І том). У матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 4828, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталією Петрівною, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.47-48, ІІ том). За змістом вказаного вище договору [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,3 кв.м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 267159638 23\~липня 2021\~року державним реєстратором Броварської районної державної адміністрації Київської області Кисіль Ганною Василівною зареєстроване право власності [PERSON] на вказану квартиру, номер запису про право власності: 43116417, підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59426258 від 23 липня 2021 року (а.с. 71, ІІ том). 04\~серпня 2021\~року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережною Т.Л., зареєстрований в реєстрі за № 594 (а.с. 19-20, ІІ том). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 269030347 від 04 серпня 2021 року за [PERSON] 04 серпня 2021 року зареєстроване право власності на вказану квартиру (а.с. 23, ІІ том). 28\~серпня 2021\~року укладений договір купівлі-продажу квартири від між [PERSON] та [PERSON] , щодо вказаної вище квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2090 (а.с.16, ІІ том). У поясненнях від 15 березня 2023 року приватний нотаріус Матвієць Н.П. пояснила, що Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] 18.11.2011 року за реєстром №4828 нею не посвідчувався. Крім цього повідомляє, що у зв`язку із зміною нотаріальних округів з 23 червня 2021 року [PERSON] зареєстрована приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області. До цього часу, в тому числі станом на 18 листопада 2011 року, [PERSON] була зареєстрована приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області.(а.с. 143 т. 2) У копії висновку експерта №СЕ-19/111-23/49346-ДД від 19.09.2023, здійсненого експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на виконання постанови слідчого про призначення технічної експертизи документів від 13.09.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.07.2022 за №42022112340000121, надані такі висновки: 1.Наданий на дослідження спеціальний бланк нотаріальних документів Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , серія ВРО №452086 від 18.11.2011 посвідчений приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим №4828, не відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України. 2.До серії та номеру бланку договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , серія ВРО №452086 від 18.11.2011 посвідченого приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим №4828, вносились зміни, шляхом видалення попередніх та нанесенням читаємих серії та номеру. Попередній текст: ймовірно «№», ймовірно цифра «9», ймовірно цифра «8», решту тексту встановити не виявилось можливим. Ознак внесення змін шляхом підчистки, дописки, травлення, додрукування, змивання, тощо до решти зображень бланку, вихідних типографських даних - не виявлено. Вирішити запитання, чи зносились зміни у друкований текст бланку, не виявилось можливим, у зв`язку з можливістю видалення первинних даних з повторним нанесенням нових, без залишення слідів змін. (а.с. 39-46 т. 3) Київський обласний\~державний нотаріальний\~архів на\~виконання ухвали\~суду направив\~копії сторінок\~з реєстру\~для реєстрації\~нотаріальних дій\~ [PERSON] ,\~приватного нотаріуса\~Ірпінського міського\~нотаріального округу,\~Київської області,\~щодо посвідчення\~правочину 18.11.2011\~року на\~спеціальному бланку\~нотаріального документу\~-\~Серія ВРО,\~№ 452086\~та копію Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Матвієць Н.П., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу. Київської області, від 18.11.2011, що викладений на спеціальних бланках нотаріальних документі - Серія ВРО № 452086, 452087, з яких видно, що приватний нотаріус Матвієць Н.П. 18.11.2011 року не посвідчувала договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є приватним нотаріусом, а на час укладення оспорюваного правочину була нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу. Пояснила, що договір від 18.11.2011 року за реєстровим номером 4828 між [PERSON] та [PERSON] не посвідчувала, вказаних осіб не знає. За вказаним реєстровим номером посвідчений зовсім інший правочин. Також підтвердила, що бланк, ня якому посвідчений оспорюваний договір за серією та номером дійсно видавався на її ім`я. Повідомила, що, коли отримала копію позовної заяви, підняла реєстри та перевірила посвідчені договори, і побачила, що в оспорюваному договорі не її підпис, зазначено неправильно нотаріальний округ. Крім того, бланк ВРО №453086 використаний для посвідчення іншого правочину. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний\~спосіб захисту\~зумовлює прийняття\~рішення про\~відмову в\~задоволенні позову\~незалежно від\~інших встановлених\~судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Так, судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті рідного брата [PERSON] , що помер [INFO] , однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] , оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано не за спадкодавцем [PERSON] , а за іншою особою. Позивач [PERSON] , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд саме скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 липня 2021 року, від 04 серпня 2021 року та від 28 серпня 2021 року, визнати недійсним останній договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 28 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за позивачем право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . У позові посилався на те, що його права порушені, оскільки спірну квартиру він не може набути у власність у порядку спадкувати після смерті брата через підроблення договорів купівлі-продажу квартири та набуття у зв`язку з цим іншою особою права власності на спірну квартиру. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12) викладено правовий висновок про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. При розгляді даної справи судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 4828, між [PERSON] та [PERSON] , приватним нотаріусом Матвієць Наталією Петрівною не посвідчувався, а бланк, на якому укладений такий договір ймовірно підроблений. Разом з тим, з огляду на вищевикладене, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а в дану випадку: визнання недійсним останнього правочину (сторони правочину: [PERSON] ), не призведе до захисту його порушеного чи оспорюваного права або інтересу, оскільки право власності на майно, яке було передано за угодою щодо його відчуження поза волею власника (спадкодавця позивача), не набувається, в тому числі й добросовісним набувачем, в якого це майно може бути витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним майна. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що у даному випадку позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, обравши невірний спосіб судового захисту. При цьому, суд звертає увагу на те, що як спадкоємець померлого [PERSON] у порядку процесуального правонаступництва, позивач має право оспорити лише перший правочин - договір купівлі-продажу від 18.11.2011 року, оскільки у такому разі він набуває прав самої сторони договору. Щодо наступних правочинів, укладених після 18 листопада 2011 року, то ні спадкодавець, ні його спадкоємець - позивач, сторонами цих договорів не були і оспорювати правочини з метою повернення майна не мають права, обраний ним спосіб судового захисту не відповідає вимогам закону. У даній категорії справ ефективним способом захисту права власності є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру (останній набувач), а визнання недійсними відповідних договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна не є ефективним способом судового захисту та не призведе до відновлення порушених прав [PERSON] Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19). Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Суд звертає увагу на те, що Верховним Судом уже неодноразово ухвалювались відповідні судові рішення з подібними правовідносинами, зокрема: постанова від 06 липня 2022 року у справі 756/4927/15-ц, постанова від 10 липня 2023 року у справі № 757/11526/19. Таким чином, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і давши їм належну оцінку, враховуючи характер\~спірних правовідносин\~таобраний позивачем спосіб захисту порушеного права, що не може бути ефективним для захисту його майнових інтересів та не призведе до відновлення порушеного права позивача на належне йому спадкове майно, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed