Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що він є уповноваженим власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , в якій він зареєстрований з 04 серпня 1998 року. Вказує, що [PERSON] , яка зареєстрована у вищевказаній квартирі з 04 липня 2018 року, чинить йому перешкоди у користуванні його власністю, внаслідок чого він змушений жити в орендованій квартирі. Посилається на те, що внаслідок таких протиправних дій [PERSON] та її чоловіка [PERSON] він звертався до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування квартирою, який постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі №205/6638/19 частково задоволено, де зобов`язано [PERSON] та її чоловіка [PERSON] не чинити йому перешкоди в користуванні вищевказаною квартирою, вселити його. Зазначає, що вимоги постанови суду [PERSON] не виконала і до часу звернення до суду вселення не відбулося через перепони з боку [PERSON] . Також вказує, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2008 року за ним визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , інша 1/2 частина якої належить [PERSON] , яка чинить перешкоди йому в користуванні його власністю і не дозволяє йому вселитись. Внаслідок чого він звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська рішенням якого від 25 лютого 2020 року у справі №205/6636/19 його позовні вимоги до [PERSON] було задоволено і зобов`язано її не чинити йому перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою шляхом його вселення до цієї квартири та надання йому екземпляру ключів, але вимоги суду не виконано. Посилається, що заподіяна йому моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів, яка доведена судовими рішеннями, що набрали законної сили, та визначена в розмірі 100 000 грн., у зв`язку з чим він звернувся до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. 06 лютого 2023 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Черкавським Ю.С. 02 березня 2023 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у позові в повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що позивач не надає жодних доказів та аргументів на підтвердження своїх вимог, а також не надано доказів: заподіяння моральної шкоди за наявності вини [PERSON] ; спричинення йому моральної шкоди; наявності причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю і шкодою; та не доведено належними і допустимим доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Вказує також на те, що застосовна позивачем методика [PERSON] рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2016 року була виключена з Реєстру методик ведення експертиз. Зазначає також, що посилання позивача на те, що його роками не пускають у квартиру нічим не підтверджено, а посилання на невиконання рішення суду спростовується наявністю постанови державного виконавця від 05 січня 2021 року у виконавчому провадженні №62830998 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням. Посилається також на виникнення між позивачем та [PERSON] спору у 2019 року через конфлікти, що слугували причиною її звернення до правоохоронних органів. 11 березня 2023 року представником позивача [PERSON] було сформовано в системі «Електронний суд» відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що наявність заподіяної позивачу моральної шкоди полягає у тому, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у доступі до належної йому приватної власності, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, копії яких долучено до позову, і постановами державних виконавців, а у відзиві це жодним чином не спростовується і не заперечується, оскільки не надано доказів того, що позивач має вільний доступ до належного йому на праві власності житла. Вказує, що вимоги постанови Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2020 року [PERSON] не виконала, а вселення до спірної квартири до цього часу не відбулось, а у відзиві не наведено доказів того, що [PERSON] передала ключі від квартири позивачу, та аналогічні дії вчиняє [PERSON] - не допускає позивача до належної квартири протягом тривалого часу, тим самим не виконуючи рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року, яким було зобов`язано її не чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення та надання екземпляру ключів. Посилається на те, що долучена копія постанови про закінчення виконавчого провадження №62830998 жодним чином не підтверджує те, що [PERSON] передала ключі від квартири позивачу, а щодо посилання на складений державним виконавцем акт від 05 січня 2021 року, в якому вказано про те, що позивач відчинив двері до квартири своїми ключами, зазначає, що воно засновано не на недостовірних відомостях, оскільки він відчинив тільки двері тамбура, а не квартири. Вказує, що протиправність дій заподіювачів шкоди полягає у тому, що відповідачі дотепер чинять перешкоди позивачу у доступі до належної йому приватної власності, а причинний зв`язок між вищезазначеною шкодою, заподіяною позивачу, протиправною поведінкою відповідачів полягає у тому, що вони своїми діями спричинили йому моральні страждання, які викликали негативні зміни у його житті. Щодо неправомірності використання методики [PERSON] для визначення розміру заподяної моральної шкоди зазначає, що позивач її не застосовував. 13 березня 2023 року [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в позові у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що позивачем не представлено жодного доказу на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди і понесення ним будь-яких втрат майнового чи немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або доказів про наявність інших негативних явищ в його житті, які виникли внаслідок її дій/бездіяльності. Зауважує, що він хворів на серцево-судинні захворювання, ще до їх одруження. Вказує, що жодного разу вона не перешкоджала позивачу заходити у квартиру, а також зазначає про існування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним фактичним виконанням. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Черкавським Ю.С. 28 березня 2023 року було подано до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в позові у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що позивач посилається на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року у справі №205/6636/19, яким зобов`язано [PERSON] передати позивачу екземпляр ключів від квартири, яке не має відношення до [PERSON] , яка не була учасником вказаної справи. Вказує, що незгода позивача зі змістом акту, складеного 05 січня 2021 року державним виконавцем, жодним чином не доведена, та позивач не оскаржував дії чи бездіяльність державного виконавця, у тому числі і постанову про завершення виконавчого провадження. Вважає, що позивач не надав жодних доказів та аргументів на підтвердження своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди. Позивачем та його представником у судовому засіданні було підтримано позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, посилаючись на те, що через відсутність доступу до його речей та майна позивачу завдано моральної шкоди, що підтверджується наявними в матеріалах справи судовими рішеннями. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог зазначивши, що у позивача є доступ до квартири. Представник відповідача [PERSON] адвокат Черкавський Ю.С. заперечував проти задоволення позовних вимог через відсутність підстав для задоволення позову та відсутністю обґрунтування заявленого стороною позивача розміру позовних вимог. Заслухавши представників сторін та свідка, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/4 та 3/8 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується наявними у справі свідоцтвами про право на спадщину за законом і за заповітом від 27 червня 2018 року, виданими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. (а. с. 5-6). Також рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2008 року у справі №2-538/08 було задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а. с. 11). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20 листопада 2020 року, [PERSON] зареєстрований як уповноважений власник з 04 серпня 1998 року за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7). Матеріалами справи підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі №205/6638/19 було часткового задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та зобов`язано [PERSON] і [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , та вселити [PERSON] у вищевказану квартиру. Крім того, Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 07 серпня 2020 року було видано виконавчий лист (а. с. 8-10). Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року у справі №205/6636/19 було задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення до зазначеної квартири та надання йому екземпляру ключів від квартири (а. с. 12-13). Також судом встановлено, що 05 січня 2021 року державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пономаренко О.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №62830998 з примусового виконання виконавчого листа №205/6638/19, виданого 07 серпня 2020 року про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з повним фактичним виконанням (а. с. 38). В матеріалах справи також наявний акт державного виконавця Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Пономаренко О.О. від 05 січня 2021 року, в якому встановлено, що [PERSON] вселено у квартиру [ADDRESS] , яку він відкрив своїми ключами (а. с. 39). Матеріалами справи також підтверджено, що 10 березня 2021 року державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Пономаренко О.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №64629638 з примусового виконання виконавчого листа №205/6636/19, виданого 09 лютого 2021 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до зазначеної квартири та надання йому екземпляру ключів від квартири, у зв`язку з повним фактичним виконанням (а. с. 56). У судовому засіданні 31 жовтня 2023 року також було досліджено диск з відеозаписом на якому зафіксовано як позивач зайшов разом з державним виконавцем до квартири відкривши двері ключами. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01,§ 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Крім того, відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №213/2186/16-ц зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди». Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року у справі №748/359/20 зроблено висновок, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Положеннями п. п. 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідачів, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода завдана йому у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів, що підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили, та вчиненням ними перешкод у користуванні належними йому частками нерухомого майна (квартир). Разом з тим, посилання відповідачів та їх представників на те, що у позивача є доступ до житлових приміщень не спростовує існування судових рішень, якими було встановлено факт порушення прав позивача з їх боку, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд також зазначає, що посилання сторін на наявність чи відсутність доступу позивача до належних йому на праві власності частин нерухомого майна не має першочергово значення для вирішення справи за вищенаведених обставин, та не спростовує факти порушення прав позивача, які встановлено у судових рішеннях, копії яких наявні в матеріалах справи і які набрали законної сили на час розгляду цієї справи, а надані у судовому засіданні покази свідка [PERSON] лише підтверджують існування конфлікту між сторонами, та не підтверджують можливість безперешкодного доступу позивача до квартир. Згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1-3 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі №336/10216/21. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19. Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а тому суд дійшов висновку, що позивачу було завдано моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідачів, що підтверджується наявними в матеріалах справи судовими рішеннями. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, враховує тривалість судового розгляду справ щодо усунення перешкод позивачу, як співвласнику нерухомого майна, у користуванні належним йому нерухомим майном, необхідність зміни нормального життєвого стану позивача, зокрема у зв`язку з необхідністю витрачання часу для участі у вищевказаних цивільних справах, а також з урахуванням його віку та рівня його душевних страждань. Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує засади добросовісності, справедливості та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), що входять до змісту принципу верховенства права, розмір душевних страждань, яких зазнав позивач, порушення звичайного способу життя, тривалості часу, протягом якого порушувались права позивача. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та душевних страждань, завданих [PERSON] , наявність перешкод у реалізації своїх прав, існування яких підтверджується судовими рішеннями, а також вимоги розумності та справедливості. Зі змісту постанови Верховного Суду України від 14 грудня 2022 року у справі №463/6510/18 вбачається, що ч. 1 ст. 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У своїй позовній заяві позивач просить солідарно стягнути моральну шкоду з відповідачів, проте, не зазначає причини виникнення солідарного обов`язку відповідачів щодо стягнення з них заявленої моральної шкоди, на що суд зазначає, що за таких обставин відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди в солідарному порядку. Таким чином суд, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування завданої моральної шкоди позивачу є обґрунтованими та знайшли підтвердження в матеріалах судової справи, але підлягають частковому задоволенню з урахуванням встановлених судом обставин справи та стягненню на користь позивача моральної шкоди з відповідачів у розмірі по 4 000 грн. з кожного. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому сума судового збору підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 85,89 грн. (8000 грн. * 1 073,60 грн. / 100 000 грн.), а тому з відповідачів на користь позивача підлягає частковому стягненню судовий збір у сумі 85,89 грн., тобто по 42,95 грн. з кожного.

Outcome: partial