Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] згідно зі свідоцтвом про право власності від 11 вересня 2012 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, та Витягу про державну реєстрацію прав №35611658 від 25 вересня 2012 року. 09 червня 2012 року його син [PERSON] зареєстрував шлюб з громадянкою Японії [PERSON] ( [PERSON] ) в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Згідно зі Свідоцтвом про шлюб від 09 червня 2012 року [NUMBER] його дружина набула прізвище чоловіка - [PERSON] . Після одруження відповідач [PERSON] з дозволу позивача 19 жовтня 2012 року зареєструвала місце свого проживання в [ADDRESS] . Це підтверджується копією її паспорта, що залишився в сина [PERSON] . У квартирі також були зареєстровані дружина позивача [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] . Фактично вони проживали в заміському будинку в [ADDRESS] . Лише син [PERSON] з 2003 року постійно проживав у квартирі [ADDRESS] . Невдовзі подружжя розлучилось. Дітей від шлюбу не було. 08 березня 2014 року відповідач забрала свої речі і відлетіла на свою батьківщину до Японії. Позивач з дружиною [PERSON] , сином [PERSON] проводжали її в аеропорт «Бориспіль». З цього часу більше її не бачили, зв`язок між ними був перерваний. Син одружився вдруге і також не підтримував стосунків з відповідачем. Відповідач не проживає в цій квартирі, не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші особи не чинили. Ніякої домовленості про збереження права на користування квартирою з відповідачем не було. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує право на вільне розпорядження, користування майном. Позивач позбавлений права відчужити цю квартиру, зокрема подарувати її своєму синові. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 07 вересня 2022 року визначено головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою суду від 15 вересня 2022 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою від 18 грудня 2023 року витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , з 01 січня 2014 року по теперішній час. У судовому засіданні 18 грудня 2023 року було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. 22 березня 2024 року у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак, подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, справу просив розглядати без його участі та вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. Відзиву на позовну заяву не подала. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом від 11 вересня 2012 року, зареєстрованим Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03 вересня 2012 року №1329-С. Син позивача - [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) [INFO] , який було розірвано 22 лютого 2014 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.06.2012 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22.02.2014 року. Після одруження позивач змінила прізвище на [PERSON] , яке і залишилося після розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] була зареєстрована у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] з 27.07.2012 року, що підтверджується відміткою в копії її паспорту [NUMBER] . Позивач, звернувшись до суду з указаним позовом, просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації, покликаючись на те, що після розірвання шлюбу між його сином на відповідачем вона 08 березня 2014 року забрала свої речі і відлетіла на свою батьківщину до Японії, після чого вони її більше не бачили. Позивач стверджує, що відповідач не проживає у квартирі, не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має. Ніякої домовленості про збереження права на користування квартирою з відповідачем не було. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує право на вільне розпорядження, користування майном. Вирішуючи спір, що виник між сторонами суд дійшов таких висновків. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності щодо свого майна, навіть якщо ці перешкоди не поєднані з фактичним позбавленням володіння. Отже, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з акту про непроживання за місцем реєстрації від 23 лютого 2022 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] та затвердженого головою кооперативу «Політехнік-5», громадянка Японії [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не проживає за місцем реєстрації вже більше семи років. Допита судом у якості свідка [PERSON] , яка є дружиною позивача, повідомила суду, що відповідач є її колишньою невісткою, вона була зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте там не проживала, а проживала разом з сином [PERSON] у їх заміському будинку. Після розлучення у березні 2014 року вона виїхала до Японії, у квартирі більше не проживає. Свідок [PERSON] , який є сином позивача, повідомив суду, що [PERSON] є колишньою дружиною його рідного брата [PERSON] . Вона була зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте там не проживала. Після розлучення з братом вона виїхала до Японії та більше нічого про неї не відомо. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою позивача повідомила, що проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , з листопада з 2013 року, [PERSON] жодного разу не бачила, із нею не знайома. Свідок [PERSON] , яка є невісткою позивача, в судовому засіданні повідомила суду, що [PERSON] мала посвідку на тимчасове проживання в Україні, після розлучення із чоловіком виїхала до Японії та ніколи більше не поверталась у квартиру. Відтак, судом встановлено відсутність відповідача у за місцем проживання більше одного року. Поважних причин її неявки у такому житлі чи інших домовленостей між власником житла і відповідачем на користування цим житлом у разі його відсутності понад один рік судом не встановлено. Указані обставини відповідачем не спростовані. Відтак, вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Одночасно, не підлягає задоволенню позов в частині зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання з наступних підстав. Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" (далі - Порядок). Орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи (пункт 7 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" . Відповідно до п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Відтак, згідно п. 50 Порядку рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою є підставою для знаття з реєстрації місця проживання особи, а тому вимога про зняття відповідача з реєстрації є передчасною та задоволенню не підлягає. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 992,40 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Outcome: partial