Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Позов мотивований тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який на день смерті постійно проживав та був зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності згідно довідки ЖБК «Молодіжний-19» № 66 та № 68 від 09.07.2014 року, № 01 та 02 від 10.02.2023 року. Після смерті батька відкрилась спадщина за законом на вказану квартиру, яка знаходиться в ЖБК «Молодіжний-19», членом якого був [PERSON] , та який, будучи членом ЖБК «Молодіжний-19», повністю сплатив пай за кооперативну квартиру, і вона належала йому на праві власності, то така квартира входить до складу спадщини після смерті відповідно до вимог ст.ст.1216-1218 ЦК України. Вона є спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину за правилом ч.3 ст.1268 ЦК України, та його дружина і її матір - відповідачка [PERSON] , яка не прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що вбачається із копії спадкової справи. Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України вона прийняла спадщину, оскільки є спадкоємцем першої черги спадкування за законом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не заявила відмову від неї. Факт її проживання за адресою: [ADDRESS] , підтверджує відміткою про місце її реєстрації, зазначеному у її паспорті. У липні 2014 року вона звернулась до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом винесена постанова від 11.07.2014 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на вказану квартиру. Тому вона звертаєься до суду з даним позовом, оскільки за правилом ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину, а відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, й просить визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , померлому [INFO] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов визнала. Вказала, що на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , не претендує. Зазначені у ордері на житло [PERSON] , [PERSON] це її діти, проживають за кордоном. Ордер на житло надавався [PERSON] на сім`ю із п`яти осіб: [PERSON] (він), [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). На її думку, право на спадщину після смерті [PERSON] має його дочка - позивачка, а ордер на житло виписаний із помилкою щодо складу сім`ї, оскільки [PERSON] , [PERSON] не були для [PERSON] дочкою та сином. Суд, зважаючи на спірні правовідносини, дослідивши матеріали справи, встановивши на підставі наданих позивачем документів на житло (ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 096188 від 21.01.1993 року) (а.с.165), не прийняв визнання відповідачкою позовних вимог, оскільки таке визнання впливає на права у спадщині інших осіб, які не зазначені позивачкою у позові, зокрема, [PERSON] [PERSON] , які зазначені у ордері на житло як дочка та син [PERSON] , на ім`я якого й видавався вказаний ордер на житло щодо вказаної спірної квартири, при цьому позивачка не зазначила їх у якості осіб, на права та обов`язки яких впливають спірні правовідносини, й у позові таким позивачем не зазначене коло осіб першої черги спадкування, як й не надані документи про особу відповідача, до якої позивачкою пред`явлені вимоги (свідоцтво про шлюб), й належне обґрунтування щодо особи такого відповідача, що впливає на наслідки розгляду спору. Третя особа - нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної конторив судове засідання повторно не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відзив на позов не поданий. Наведені обставини свідчать, що сторони, третя особа завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третій особи повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності третьої особи й за погодженям сторін. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вивчивши витребувані матеріали спадкової справи, заведеної Сьомою київською нотаріальною конторою № 298/2014 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.156-164), суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції з метою удосконалення процедури розгліду судових справ. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загальногопозовного провадження із проведеним 07.03.2024 року підготовчим судовим засідання. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкодавець - це фізична особа, права та обов`язки якої після смерті переходять до інших осіб. Спадкоємці - це особи, що набувають право на спадщину (особи, які є живими на момент відкриття спадщини, особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народилися після відкриття спадщини, а також юридичні особи та держава). Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст. 1261 ЦК України). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть від 16.08.2005 року, актовий запис № 24 від 16.08.2005 року (а.с.20). Відповідно до свідоцтва про народження позивачки, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.21). Виконвчим комітетом Київської міської ради нардних депутатів 21.01.1993 року члену ЖБК [PERSON] виданий ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будвельного кооперативу «Молодіжний - 19» № 096188 серії Ж на право зайняття житлової площі 41,76 кв м, яка складається із трьох кімнат в квартирі [ADDRESS] , на сім`ю із 5 (п`яти) осіб (склад сім`ї): [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка) (а.с. 165). Довідкою житлово-будвельного кооперативу «Молодіжний - 19» від 10.02.2023 року підтверджено сплату [PERSON] , як колишнім членом ЖБК, та власником квартири [ADDRESS] паю за квартиру 23.12.1993 року (а.с.14). Й відповідно до довідки форми № 3 про склад сім`ї щодо квартири [ADDRESS] від 09.07.2014 року, вбачається, що власником особового рахунку є [PERSON] , сім`я складвється із 4-х осіб: [PERSON] , 1975р.н. (дочка), [PERSON] , 1979р.н. (син), [PERSON] , 1985р.н. (дочка), [PERSON] , 1995р.н. (онука) (а.с.15). Відповідно, встановлено, що у всіх документах щодо спірної квартири [ADDRESS] , окрім позивачки, як дочки померлого [PERSON] , вказані й інші його діти [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), проте позивач, звертаючи до суду із цим позовом про визнання права власності на квартиру вцілому (100%), просить визнати право власнсоті за нею, не враховуючи права на спадщину інших сина та дочки померлого [PERSON] , як спадкоємців першої черги спадкування за законом, що вказує на те, що позивачем не визначене повне коло всіх відповідачів (спадкоємців), на права яких впливають спірні правовідносини. З - поміж цього, матеріали справи також не містять жодного документу про належну особу відповідача - [PERSON] . Так, позивачка вказує, що вона є вдовою померлого [PERSON] , проте свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] матеріали справи не містять, що підтверджується переліком документів доданих до позовної заяви, й ним не доповнено у ході розгляду справи, відтак, такий позивач не довів вимоги саме до такого відповідача ( [PERSON] ), як спадкоємця, що є підставою для відмови у позові. Обов`язок визначення особи відповідача покладається на позивача. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, в межах підготовчого судового засідання, з`ясовував питання щодо належної особи відповідача (відповідачів), проте позивач погодив правильність визначеної ним особи відповідача, без підтверджуючих тому документів. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст.51 ЦПК України). На підставі вимог ст.51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до недоведеної особи відповідача, не всіх відповідачів, й за таких підстав задоволення позову порушить права таких осіб, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, або не всіх відповідачів, які мають відповідати у позові, підлягає відмові у його задоволенні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір та витрати на правову допомогу) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16, 1216, 1217, 1218, 1220, 1261 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування", Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed