Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

у червні 2022 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Карандашова Я.О. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 186 208,78 доларів США, з яких: 180 000 доларів США - заборгованість за договором позики від 26.03.2021; 6 208,78 доларів США - три відсотки річних від суми заборгованості за договором позики; вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 26.03.2021 між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 240 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору становило 6 712 752 грн, про що відповідачем надано розписку, в якій визнано зобов`язання повернути позику у термін до 01.06.2021 року. 30.09.2021 відповідач повернула частину позики у розмірі 60 000 доларів США, а залишок - 180 000 доларів США пообіцяла повернути найближчим часом. Однак, станом на день звернення до суду з позовом, грошові кошти у розмірі 180 000 доларів США відповідач позивачу не повернула, чим порушила умови договору позики, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.06.2022 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 28). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.06.2022 вжито заходів забезпечення позову, накладено арешт на належну відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 30-32). 20.09.2022 до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] адвоката Симоненка Д.Є., в якому зазначено про те, що відповідач ставить під сумнів підписання нею розписки від 26.03.2021 року. Відповідач заперечує безпосереднє укладення з позивачем договору позики в тому вигляді, який надано позивачем та міститься в матеріалах цивільної справи (а.с. 48-50). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2022 заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Симоненка Д.Є. про відвід головуючого у цивільній справі передано на вирішення іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України (а.с. 94-95). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.12.2022 заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Симоненка Д.Є. про відвід головуючого у цивільній справі залишено без задоволення (а.с. 100-102). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.02.2023 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено (а.с. 110-111). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2023 провадження у справі поновлено (а.с. 112). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2023 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено (а.с. 149-150). 03.10.2023 до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21066/23-32 від 25.09.2023 (а.с. 156-163). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2023 провадження у справі поновлено (а.с. 165). У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, з викладених у позові підстав. Представник відповідача проти задоволення позову категорично заперечував. Вказав на недоведеність належними доказами факту отримання відповідачем грошових коштів у борг у позивача у вказаному розмірі, у зв`язку із чим вважає, що позовні вимоги є безпідставними, а відтак у їх задоволенні слід відмовити. Заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 240 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення становило 6 712 752 грн. Про отримання грошових коштів у позику у розмірі 240 000 доларів США [PERSON] складено розписку, відповідно до змісту якої, остання підтвердила, що одержала вказану суму у повному обсязі, на підтвердження чого і склала розписку. Зазначену вище суму [PERSON] зобов`язалась повернути до 1 червня 2021 року у повному обсязі шляхом передачі грошових коштів особисто [PERSON] . Зі змісту розписки вбачається, що остання складена [PERSON] власноруч без тиску за власним бажанням (а.с. 10). На вказаній розписці міститься напис, датований 30.09.2021 за підписом [PERSON] про отримання останнім від [PERSON] 60 000 доларів США в якості повернення коштів по даній розписці (а.с. 10). Матеріали справи (а.с. 11) містять також заяву [PERSON] , підпис на якій 30.09.2021 засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. за реєстровим номером 2833, відповідно до змісту якої [PERSON] підтверджував отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США, що складає частину позичених їй коштів відповідно до розписки від 26.03.2021 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає про те, що відповідач, отримавши у позику грошові кошти у розмірі 240 000 доларів США, взяті на себе зобов`язання не виконала у повному обсязі, повернувши лише частину позику у розмірі 60 000 доларів США. Від повернення залишку позики у розмірі 180 000 доларів США відповідач [PERSON] відмовляється. У статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про те, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Доказів, які б свідчили про протилежне, судом не здобуто, як і не здобуто доказів на користь того, що всі учасники правочину не мали на меті настання юридичних наслідків, які випливають із договору позики. В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами судом враховано також правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19). Суд надходить до висновку, що сторони договору позики від 26.03.2021 року на власний розсуд визначили його умови, в яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, узгодили її суми та строки повернення позики. Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначає про недоведеність належними доказами факту отримання відповідачем грошових коштів у борг у позивача у вказаному розмірі, у зв`язку із чим вважає, що позовні вимоги є безпідставними. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2023 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено (а.с. 149-150). 03.10.2023 до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21066/23-32 від 25.09.2023 (а.с. 156-163). Відповідно до вказаного вище висновку, підпис від імені [PERSON] зліва від рукописного запису « [PERSON] » у розписці від 26.03.2021, виконаний [PERSON] ; рукописний запис " [PERSON] " у розписці від 26.03.2021 виконаний [PERSON] ; будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про виконання [PERSON] підпису від імені [PERSON] зліва від рукописного запису « [PERSON] » у розписці від 26.03.2021 зі зміною ознак власного підписного почерку, - відсутні; будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про виконання [PERSON] . рукописного запису « [PERSON] » у розписці від 26.03.2021, зі зміною ознак власного почерку, - відсутні. Відтак, стороною відповідача не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що відповідач [PERSON] не підписувала власноруч розписку від 26.03.2021, на що сторона відповідача посилалась у запереченням проти позову. Не здобуто таких доказів і судом в ході розгляду справи. За вказаних обставин, посилання відповідача щодо не підписання нею розписки від 26.03.2021 є лише припущеннями, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо необґрунтованості та необ`єктивності висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21066/23-32 від 25.09.2023, з огляду на наступне. В обґрунтування таких доводів, представник відповідача посилається на порушення експертом вимог п. 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, зокрема, у зв`язку із відсутністю у дослідницькій частині висновку посилання на конкретний документ, який містить той чи інший досліджуваний підпис чи зразок почерку. Однак, такі доводи представника відповідача спростовуються змістом висновку, а саме у його частині «Дослідження» експертом ідентифіковано конкретизовано документ, який надано на дослідження, викладено його опис та ознаки. Також, експертом конкретизовано, що саме підлягає дослідженню та зазначено місце відображення досліджуваних об`єктів у висновку (а.с. 157 зворот). Наведене повністю спростовує доводи представника відповідача. Відтак, судом прийнято висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21066/23-32 від 25.09.2023 як належний та допустимий доказ, вважає його повним, обґрунтованим та об`єктивним. Судом встановлено, що згідно укладеного між сторонами договору, валюта позики визначена у доларах США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконала, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, у розмірі 180 000 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦПК України). Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних, вважає його прийнятним та ґрунтовним. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved