Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом № 15 від 15.12.2020 фізичної особи-підприємця [PERSON] її прийнято на роботу, на посаду продавця непродовольчих товарів. Згідно п. 3 трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеним 15.12.2020 між ФОП [PERSON] та нею, розмір її заробітної плати складав 5000,00 грн. на місяць. Відповідно до умов п. 6 Договору, тривалість щорічної оплачуваної відпустки складає 24 календарних дні. Наказом № 56 від 08.12.2022 ФОП [PERSON] її звільнено з посади продавця непродовольчих товарів за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. На день звільнення вона перебувала на роботі, при звільненні їй вручено її трудову книжку та копію наказу про звільнення та заробітну плату за грудень 2022 року. Разом з тим, як на момент звільнення, так і на цей час остаточний розрахунок з нею не проведено, а саме не виплачено компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за період 2021 та 2022 років, чим порушено вимоги ст. 116 КЗпП. Відповідно до умов п. 6 Договору, тривалість щорічної оплачуваної відпустки складає 24 календарних дні, однак на протязі 2021 та 2022 років їй відпустка не надавалася, компенсація за невикористані щорічні основні відпустки не виплачувалася. На момент звільнення ФОП [PERSON] зобов`язаний був сплатити компенсацію за дві невикористані відпустки. Враховуючи, що розмір її заробітної плати за місяць складав 5000,00 грн. відповідач мав би заплатити їй компенсацію у розмірі 10000,00 грн. У зв`язку з тим, що вказані кошти їй не виплачені, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Просить суд стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] , 1975 року народження, рнокпп [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , невиплачену компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за 2021 та 2022 роки в розмірі 10000,00 грн. Ухвалою судді від 11.08.2024 відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Після направлення судом відповідачу копії ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та додатків рекомендованим листом з повідомленням про вручення, поштове відправлення повернулось до суду без вручення, на довідці про причини повернення стоять відмітки «повертається» «за закінченням терміну зберігання» та «відсутній за вказаною адресою». Частина 1\~статті 131 ЦПК України\~зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку). Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку). Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання. Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17рп/2011\~згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з правовою позицію Верховного Суду, наведеною у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 554/10872/15-ц (провадження № 61-992 св 17), в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 4 травня 2018 року у справі №808/858/16 (адміністративне провадження №К/9901/13508/18), в якій зазначено, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком, а також у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , 16.12.2020 була працевлаштована у Фізично особи-підприємця [PERSON] , 1975 року народження, на посаді продавця непродовольчих товарів, та 08.12.2022 була звільнена з вказаної посади за згодою сторін у відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відміткою у трудовій книжці [NUMBER] , заведеної 16.05.2018 на ім`я [PERSON] , [INFO] . Згідно наказу № 15 від 15.12.2020, виданого ФОП [PERSON] , [PERSON] прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів з оплатою 5000,00 грн. щомісяця, з 16.12.2020 на підставі її заяви. Крім того, 15.12.2020 року, між ФОП [PERSON] , 1975 року народження, та [PERSON] , 04.07.1993 року, був укладений трудовий договір, який підписаний сторонами 16.12.2020. У відповідності до п. 3 цього Договору щомісячний розмір заробітної плати [PERSON] становить 5000,00 грн. Цим договором визначено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарних дні (п. 6 Договору). У відповідності до п. 10 Трудового договору, спори щодо виконання умов договору вирішуються в судовому порядку. Рекомендованим листом 11.01.2023 позивач направила на адресу відповідача ФОП [PERSON] заяву, у якій просила провести остаточний розрахунок з нею та виплатити їй компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за 2021 та 2022 роки. У цій же заяві зазначила про те, що за весь час роботи їй не надавалися щорічні основні відпустки та не виплачувалася компенсація за їх невикористання. Законодавство про працю складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України). Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У статті 12 Закону України «Про оплату праці» закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються\~КЗпП\~України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та\~КЗпП\~України, є мінімальними державними гарантіями. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Наведені норми КЗпП України застосовуються у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. За вимогами статей 115, 116 Кодексу Законів про працю України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.\~Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України №6- 1395цс16 від 26.10.2016 року, №6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. День звільнення це останній робочий день. За який повинно нарахувати заробітну плату та грошову компенсацію за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Оскільки позивач не отримував відповідних сум компенсації за невикористану відпустку, вони підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічна норма права міститься у ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки». Доказів про виплату позивачу компенсації за не використані дні щорічної відпустки кількістю 48 календарних днів за період роботи в 2021-2022 роках, тобто по день звільнення, відповідач суду не надав. Враховуючи, що у відповідності до умов трудового договору, щомісячна заробітна плата позивача становила 5000,00 грн. та не змінювалась протягом 2021-2022 років, а довідку про розмір грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки позивача у 2021 та 2022 роках, відповідачем до суду також не надано, тому суд самостійно здійснює розрахунок такої компенсації виходячи з встановлених обставин справи. Згідно приписів абз.2 п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. Отже виходячи з того, що розрахунковий період включає січень-грудень 2021 року (365 к. дн.), а сумарний заробіток за цей період 60000 грн. (5000 грн. x 12 міс.), тому середньоденна зарплата позивача складає: 60000 грн / 365 к. дн. = 164,38 грн. За таких обставин розрахунок суми компенсації за невикористану відпустку складає 164,38 грн. x 48 к. дн. = 7890,24 грн. За встановлених обставин, виходячи із обраного позивачем способу захисту порушеного права і положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно з яким суд розглядає справу в межах заявлених особою вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, суд бере до уваги, що дії відповідача порушують\~вимоги статті 116 КЗпП України, оскільки при звільненні [PERSON] виплата всіх сум, належних їй до сплати, а саме компенсації за невикористану відпустку, роботодавцем здійснена не була, а також те, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах і закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника, у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист прав працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду фізичною особою або фізичною особою підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (1 073,60 грн.) Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та судом позов задоволено частково, то що з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 847,10 грн. (7890,24/10000*1073,60=847,10).

Outcome: partial