Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зазначивши, що з літа 2017 року він та відповідачка проживали разом у квартирі, яка знаходиться у приватній власності позивача, за адресою [ADDRESS] . У вересні 2017 року позивач зробив відповідачці пропозицію одружитися, на що отримав позитивну відповідь. Після цього вони почали планувати святкування весілля, яке запланували на літо 2018 року. Протягом цього часу позивач та відповідачка проживали разом, їздили на спільні відпочинки щонайменше 3-4 рази на рік, зокрема, у 2018 році разом відпочивали у Буковелі, пізніше - провели 3 тижні у Таїланді. Спільний відпочинок оплачував позивач, оскільки він завжди працював та мав офіційний заробіток, натомість відповідачка не працювала, доходів не отримувала. Сторони жили за рахунок коштів позивача, які фактично стали їхнім спільним бюджетом. При цьому сторони фактично перебували у шлюбних відносинах, оскільки проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки. 05.03.2018 сторони за спільні кошти придбали нову квартиру за адресою [ADDRESS] , у якій почали робити ремонт. Договір купівлі-продажу укладався від імені відповідачки, право власності також було оформлено на неї. При цьому у договорі адресою свого місця проживання відповідачка зазначила [ADDRESS] , тобто квартиру, яка належить позивачу. Відповідачка сама визнає та не заперечує факт того, що квартира позивача була місцем її постійного проживання. Позивач вкладав у нову квартиру великі кошти, займався ремонтом, купівлею меблів тощо. Сумарно позивачем було вкладено у нову квартиру близько 100 000 доларів США. Це також є підтвердженням того, що сторони вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет. Саме позивач займався ремонтом у придбаній квартирі, замовляв та оплачував меблі, побутову техніку, підписував договори та акти-прийому передачі послуг, оплачував усе необхідне для ремонту. Доказом цього є численні квитанції, видаткові накладні, акти прийому-передачі послуг, договори на виготовлення та постачання продукції, укладені від імені позивача, специфікації тощо. Це свідчить про те, що квартира була придбана спільно сторонами для подальшого сімейного життя у ній. Позивач, незважаючи на те, що квартира оформлена на відповідачку, був готовий вкладати у неї величезні кошти, купувати майно в інтересах сім`ї для облаштування комфортного сімейного життя. Також спільне проживання, проведення вільного часу разом, спільний відпочинок та романтичні, фактично сімейні відносини між сторонами підтверджують публікації відповідачки у соціальній мережі Instagram за період з грудня 2017 року по травень 2018. На публікації від 31.12.2017, на якій зображена відповідачка разом з позивачем, користувач [PERSON] (яка є кумою позивача та добре знайома з ним та відповідачкою) залишила коментар: «Моя улюблена сім`я». Це свідчить про те, що знайомі та друзі розуміли, що позивач та відповідачка фактично вже є сім`єю, їхні стосунки фактично були шлюбними. В описі публікації від 26.05.2018 відповідачка написала: «...[PERSON] та пунктуальність - речі з паралельних реальностей!». Це свідчить про те, що ще до укладення шлюбу відповідачка вважала себе дружиною позивача, сприймала їхні стосунки як шлюбні, а їхній союз - сім`єю. 02.06.2018 позивач та відповідачка уклали шлюб, зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом РАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис №1109. Проте з часом у сторін склались різні погляди на подальше спільне життя, внаслідок чого їхні сімейні стосунки припинились. На час звернення з позовом до суду у провадженні Подільського районного суду міста Києва перебувала справа №758/3341/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 15.03.2023 відповідачка без згоди та відома позивача продала квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] . У зв`язку із тим, що у майбутньому між сторонами може виникнути майновий спір щодо компенсації коштів за продаж спільної квартири без згоди позивача, останній вирішив звернутись до суду з позовною заявою про встановлення факту спільного проживання з відповідачкою у період з вересня 2017 року по червень 2018 року. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.202 головуючим суддею у справі визначено [PERSON] . Ухвалою суду від 29.05.202 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.06.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому вона позову не визнала, вказуючи на його необґрунтованість. На спростування доводів позивача у відзиві зазначено, що відповідачка до червня 2018 року багато часу проводила на території України, однак мешкала постійно у власній квартирі в [ADDRESS] . Відповідачка не мала постійного місця проживання у квартирі за адресою [ADDRESS] до реєстрації шлюбу з позивачем, а проживала у цій квартирі за домовленістю з позивачем у періоди, коли приїжджала з москви в Київ. Вказані обставини підтверджуються інформацією Державної прикордонної служби України про перетинання [PERSON] державного кордону України за періоди з 01.01.2017 по 31.12.2018, з 01.01.2019 по 26.06.2023 та інформацією Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про реєстрацію місця проживання відповідачки за вказаний період. З літа 2017 року відповідачка почала спілкуватися з позивачем, ходити разом із ним на побачення, разом проводити час та відпочинок, між сторонами зародилися романтичні відносини, зацікавленість один до одного та закоханість. У період з літа 2017 року відповідачка більшість свого часу проводила на території України, однак постійно проживала в [ADDRESS] , що підтверджується відповідними банківськими виписками, з яких можна встановити сплату комунальних послуг за період з серпня 2017 року по травень 2018 року. Таким чином, відповідачка самостійно проживала та здійснювала витрати щодо сплати комунальних послуг та щодо капітального ремонту за місцем свого постійного проживання. У 2017 році [PERSON] вирішила здійснити продаж свого особистого майна, зареєстрованого в рф, з метою придбання нерухомості у місті Києві та згодом, продавши нерухомість в рф, яка була її особистою приватною власністю, 05.02.2018 придбала квартиру у [ADDRESS] . На спростування доводів позивача у відзиві також зазначено, що позивач сам документально під час подачі позову підтвердив, що з 14.12.1989 він постійно проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відомостями його паспорта, а також зазначено ним безпосередньо у позовній заяві. Заперечуючи щодо позову, представник відповідача у відзиві також зазначила, що показання свідків, про яких без деталізації хто і про що може свідчити, на які посилається позивач, не є достатніми доказами про наявність у [PERSON] та [PERSON] сім`ї в розумінні статті 3 Сімейного кодексу України. При цьому представник також посилається на висновки Верховного Суду у справах №№531/295/19, 466/3769/16, 522/25049/16-ц, 712/14547/16-ц, №490/10757/16-ц, у яких зазначено, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Окремо щодо тверджень позивача про спільний відпочинок у відзиві зазначено, що відповідачка не погоджується з твердженнями позивача про те, що спільний відпочинок оплачував позивач, оскільки доданими до відзиву банківськими виписками та наявністю власних коштів на особистому рахунку відповідачки вбачається, що вона мала фінансову стабільність та статки задля забезпечення та оплати відповідних послуг під час відпочинку. Натомість, позивачем окрім доводів, викладених в позовній заяві, не надано жодного належного доказу оплати відпочинку за свій рахунок, що спростовує викладену позицію. Також є непідтвердженими жодними доказами твердження позивача про те, що вони з відповідачкою жили за рахунок його коштів, які фактично стали їхнім спільним бюджетом. Щодо доведення вимог позивача скріншотами з соціальної мережі Instagram представник відповідачки зазначила, що такі скріншоти не можуть бути оцінені як належні і допустимі докази обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Водночас, якщо навіть вважати ці скріншоти належними та допустимими доказами, то публікація від 30.03.2018 у профілі «[PERSON]» має підпис «...А ще, 30 березня для нас з [PERSON] день першого поцілунку...». Тож сумнівним є фактичне проживання однією сім`єю з вересня 2017 і перший поцілунок 30.03.2018. Щодо придбання квартири [ADDRESS] та витрат на її ремонт та облаштування представником у відзиві зазначено, що 05.03.2018 відповідачка за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Пелих Ю.В., зареєстрованим в реєстрі за №360, придбала квартиру [ADDRESS] , право власно на яку зареєстроване за нею 05.03.2018. Така квартира є особистою приватною власністю [PERSON] з огляду на те, що: вона придбана за рахунок особистих коштів відповідачки, отриманих нею від продажу нерухомості в м. Москва, що підтверджується відповідними виписками про переказ грошових коштів; квартира придбана за три місяці до реєстрації її шлюбу з [PERSON] та ще до подачі ними заяви про реєстрацію шлюбу. Станом на 05.03.2018 відповідачка з позивачем ні в зареєстрованому шлюбі, ні у фактичних сімейних відносинах не перебувала. Крім того, представник вказує на безпідставність доводів позивача про те, що саме він вкладав у нову квартиру значні кошти, займався її ремонтом, купівлею меблів тощо, оскільки долучені до позову документи, що начебто підтверджують витрати на ремонт, не можуть підтверджувати ведення спільного господарства та побуту. Надані позивачем квитанції та інші нечитабельні документи не відповідають вимогам щодо оформлення та здійснення розрахункових операцій відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому представник звертає увагу на те, що дати придбаних товарів/матеріалів починаються з липня 2018 року, тобто після укладання офіційного шлюбу між позивачем та відповідачкою, а тому жодного відношення до вирішення даної справи не мають та на увагу суду не заслуговують. Водночас, відповідачка зазначила, що за усною домовленістю з позивачем він виконував ті чи інші її доручення (відвозив оплати за товар, забирав товар, робив замовлення за вказівкою і за кошти відповідача), однак такі роботи та послуги оплачувалися за рахунок коштів відповідачки. Доказів оплати [PERSON] за рахунок власних коштів товарів, послуг з ремонту та облаштування квартири у період з вересня 2017 до 02.06.2018 (до реєстрації шлюбу) позивач не надав. Таким чином, вказуючи на відсутність доказів спільного проживання сторін однією сім`єю у період з вересня 2017 року по 01.06.2018, посилаючись на численні висновки Верховного Суду у справах аналогічної категорії, представник відповідачки просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 07.07.2023 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій заперечено доводи представника відповідача та позовні вимоги підтримано. Ухвалою суду від 14.08.2023 частково задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину [PERSON] державного кордону України за період з 01.09.2017 по 31.06.2018. 25.08.2023 на виконання ухвали суду надійшли відомості від Державної прикордонної служби України. 20.03.2024 представником позивача подано до суду додаткові пояснення. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, відповіді на відзив, додаткових поясненнях та наданих позивачем та його представником в ході судового розгляду. Представники відповідачки [PERSON] , який приймав безпосередню участь у судовому засіданні в залі суду, та [PERSON] , яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, просили відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позов та наданих відповідачкою та її представниками в ході судового розгляду. Заслухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши наявні у справі письмові докази та показання свідків, у тому числі показання сторін як свідків, у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 02.06.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №1109, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Позивач є власником квартири [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.12.2012 Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу №2114-С/КІ від 25.12.2012. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №360, відповідачка, прізвище якої на час укладення договору було «[PERSON]», придбала квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстроване за нею 05.03.2018, що підтверджується наявною в матеріалах копією вказаного договору та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №330151384 від 25.04.2023. В подальшому вказана квартира була відчужена [PERSON] громадянці України [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2023, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бишевець О.В., зареєстрованого в реєстрі за №359. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що квартира [ADDRESS] була придбана за його з відповідачкою спільні кошти та під час їхнього фактичного спільного проживання як сім`ї, а тому, відчуживши таку квартиру без відома позивача, відповідачка порушила його права. У зв`язку з цим, вказуючи на те, що в майбутньому між сторонами може виникнути майновий спір щодо компенсації коштів за продаж вказаної квартири без згоди позивача, він звернувся до суду із даним позовом та просить суд встановити факт його спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2017 року по 01.06.2018, тобто до дати офіційної реєстрації їхнього шлюбу. Вирішуючи обґрунтованість доводів та заперечень сторін, наданих в ході судового розгляду, суд враховує наступне. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17-ц. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. У постанові від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №644/6274/16-ц). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №686/15993/21, від 09.11.2022 у справі №753/10315/19, від 16.11.2022 у справі №199/3941/20. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30.10.2019 у справі №643/6799/17). У постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі №6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed