Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив суд зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні і обслуговуванні квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частина якої належала його дружині [PERSON] , яка померла [INFO] , і в якій знаходяться особисті речі та майно позивача, шляхом надання йому безперешкодного доступу до квартири та видачі ключів від неї. Стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати за сплату комунальних послуг в розмірі 26565,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в Республіці Австрія місто Баден померла його дружина [PERSON] 18.04.2023 року позивачем було подано заяву про вступ у спадщину та отримано витяг про реєстрацію спадкової справи. Позивач є спадкоємцем першої черги на майно після смерті своєї дружини [PERSON] , а саме на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і яка належала [PERSON] на праві спільної часткової власності (1/4 частина). Квартира була приватизована на чотирьох осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та на [PERSON] . Після смерті дружини позивача, відповідачі безпідставно обмежують ділові візити повіреного позивача [PERSON] і встановлюють перешкоди у користуванні його майном і майном дружини, яка померла. При тому, що позивач протягом всього минулого року самостійно сплачував комунальні послуги за вищевказану квартиру на загальну суму 26565,00 грн. Починаючи з квітня 2023 року позивач не має доступу до 1/4 частини квартири [ADDRESS] , де зберігаються його приватні речі. У добровільному порядку співвласники відмовляються усунути ці обставини та передати ключі позивачу від вхідних дверей квартири, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2023 року позовну заяву залишено без руху. 07.09.2023 року від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 29.08.2023 року. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.09.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] належним чином повідомлялись про наявність даного позову, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про направлення поштового відправлення за їх адресою, проте зазначені відправлення повернулись до суду. 10.11.2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якій вона проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що позивач не є та ніколи не був власником квартири [ADDRESS] або ї частки. Наразі частка квартири, яка належала дружині позивача [PERSON] , в порядку спадкування за законом перейшла до її матері [PERSON] та її дітям [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Отже, позивач не будучи власником квартири не має жодного права вимагати усунення перешкод у обслуговуванні та користуванні квартирою від її власників. Крім того, позивачем не доведено, що у вказаній квартирі знаходяться його речі. Щодо вимог про стягнення коштів понесених на сплату житлово-комунальних послуг квартири [ADDRESS] зазначила, що позивач не набув права кредитора (права вимоги) по відношенню до відповідачів, як власників квартири, в порядку регресу на підставі ст. 544 ЦК України. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову. 07.12.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що відповідач вводить суд в ому з приводу того, що ним не надано доказів перебування майна у спірній квартирі, оскільки воно там дійсно знаходиться, але довести цей факт неможливо у зв`язку з тим, що відповідачі чинять перешкоди у доступі до квартири. Крім того, зазначив, що відповідач у своєму відзиві визнає той факт, що за комунальні послуги сплачував позичав, але при цьому заявляє, що він не має права вимагати стягнення цих коштів, оскільки не є власником і обов`язку сплачувати комунальні послуги у нього не було. Також просив справу розглянути у спрощеному позовному проваджені з викликом сторін. 18.12.2023 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких вона зазначила, що тези, які викладені у відповіді на відзив не підтверджуються жодним доказом, фактично вони не можуть бути належним чином встановлені судом та взяті до уваги під час розгляду справи по суті. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.03.2024 2024 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Вказані обставини визнаються сторонами та не оспорюються. [INFO] [PERSON] померла на території Республіки Австрія місто Баден, що підтверджується витягом з актового запису про смерть №008563/2023 Відділу реєстрації актів цивільного стану м. Відень-Гітцінг. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/4 квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві спільної часткової власності разом із співвласниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.06.2007 року, виданого Відділом приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2023 року, спадкоємцями майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її мати [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , її дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина на яке видане свідоцтво складається з 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Позивач звертаючись з вимогами про зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні і обслуговуванні квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , частина якої належала його дружині [PERSON] , яка померла [INFO] , і в якій знаходяться особисті речі та майно позивача, шляхом надання йому безперешкодного доступу до квартири та видачі ключів від неї посилався на те, що у вказаній квартирі знаходяться його речі та починаючи з квітня 2023 року відповідачі чинять йому перешкоди у доступі до 1/4 частини вказаної квартири, на що слід зазначити наступне. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц. Водночас судом встановлено, що позивач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] або її частини, а тому ним невірно обраний спосіб захисту своїх прав на підставі ст. 391 ЦК України. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в задоволенні відповідної вимоги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 року у справі №910/10011/19. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Також, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що у квартирі [ADDRESS] знаходяться речі позивача. Надані позивачем квитанції, чеки про придбання такого майна не підтверджують вказаного факту, а тому у задоволенні вимог про усунення перешкод позивачу у користуванні і обслуговуванні вказаної квартири слід відмовити. Позивач також просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь витрати за сплату комунальних послуг в розмірі 26565,00 грн., на підтвердження чого надав квитанції. Проаналізувавши надані позивачем квитанції вбачається наступне. Так, згідно квитанції №258/2526 від 11.11.2022 року платником за надані комунальні послуги квартири [ADDRESS] є [PERSON] , на загальну суму 4540,83 грн.; згідно квитанції №340/4348 від 21.01.2023 року платником за надані комунальні послуги квартири [ADDRESS] є [PERSON] , на загальну суму 6639,05 грн.; згідно квитанції №191/2329 від 22.01.2023 року платником за надані комунальні послуги квартири [ADDRESS] є [PERSON] , на загальну суму 88,38 грн.; згідно квитанції №31/339 від 09.01.2022 року платником за надані комунальні послуги квартири [ADDRESS] є [PERSON] , на загальну суму 4378,66 грн.; згідно квитанції №2611/28449 від 21.01.2022 року платником за надані комунальні послуги квартири [ADDRESS] є [PERSON] , на загальну суму 3221,99 грн. Також, в матеріалах справи міститься ксерокопія витягу з особистого кабінету дружини позивача [PERSON] , з якого вбачаються проплати комунальних послуг: 28.01.2023 року сплачено 199,36 грн.; 23.01.2023 року сплачено 1302,02 грн.; 22.01.2023 року сплачено 88,38 грн.; 21.01.2023 року сплачено 6639,05 грн., 11.11.2022 року сплачено 4540,83 грн.; 10.06.2022 року сплачено 2385,71 грн.; 10.04.2022 року сплачено 2792,53 грн.; 12.03.2022 року сплачено 3541,04 грн.; 16.02.2022 року сплачено 3946,18 грн.; 21.01.2022 року сплачено 3221,99 грн.; 08.01.2022 року сплачено 4378,66 грн. Таким чином підтвердження того, що проплата комунальних послуг здійснювалась позивачем відсутнє, а надана позивачем квитанція від 10.03.2023 року про перерахунок власних коштів своїй дружині [PERSON] на суму 25799,00 грн. та платіжна інструкція від 27.02.2023 року на суму 23221,00 грн., вказаних обставин не спростовує. У квитанції від 18.02.2023 року про перерахунок коштів [PERSON] вказано отримувачем СенсБанк, що також не підтверджує факту оплати позивачем комунальних послуг. Крім того, згідно ч.1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Аналіз ч. 1 ст. 509 ЦК України дозволяє зробити висновок, що боржником особа стає при вступі у зобов`язанні в якому вона має вчиняти певні дію або утриматись від її вчинення. Аналіз ч. 1 ст. 544 ЦК України дозволяє стверджувати, що якщо декілька осіб вступили у певне зобов`язання (стали боржниками) і один із боржників виконав одноосібно солідарний обов`язок перед кредитором, то він має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого боржника (боржників), тобто набуває права кредитора (право вимоги). Аналогічне правило розповсюджується на співвласників майна, які мають обов`язок по його утриманню. Водночас, як встановлено вище позивач не є і не був співвласником квартири [ADDRESS] та матеріали справи не містять доказів, що позивач виконував замість інших співвласників вказаної квартири солідарний обов`язок по сплаті комунальних послуг. З урахуванням викладеного у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed