Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Рукшинської сільської ради Дністровського району Чернівецької області про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначає, що [INFO] у с. Орестівка Хотинського району Чернівецької області померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) розміром 1,50 в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії ЧВ № 0023609, що виданий Хотинською РДА 21 серпня 1996 року. На день смерті [PERSON] , 1930 року народження біля неї постійно проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] її син [PERSON] , 1962 року народження, який тільки один і входив до складу її сім`ї. Враховуючи факт проживання разом із свою матір`ю на день смерті, він вважається таким, що фактично прийняв спадщину. Однак, 27 жовтня 2020 р. у селі Орестівка Дністровського району Чернівецької області також помирає й [PERSON] . При цьому, ще за життя [PERSON] все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, заповів [PERSON] . Так, позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , 04 грудня 2030 року звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого було заведено спадкову справу. 07 грудня 2023 року постановою, приватного нотаріуса спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку із відсутністю можливості встановлення родинних стосунків. Зокрема постанова мотивована там, що спадкоємцем не доведено родинні стосунки між [PERSON] та [PERSON] , а саме не доведено той факт, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] , так як: у свідоцтві про смерть, покійний спадкодавець значиться як « [PERSON] »; у свідоцтві про народження, виданому на ім`я [PERSON] від [INFO] , в графі «громадянин(ка)». Вказано прізвище « [PERSON] », ім`я « [PERSON] », по батькові « [PERSON] », [INFO] ; у відповідності до архівної довідки № 1/1622 від 18.08.2022 року, в документах архівного фонду «Книга актів цивільного стану (метричні книги) нинішнього Чернівецької області» в книзі реєстрації актів про народження громадян православного віровизнання с.Пригородок є відомості про те, що [INFO] [PERSON] , донька селянина с.Орестівка [PERSON] та [PERSON] ; у свідоцтві про народження матір`ю [PERSON] , вказується [PERSON] . Різниця в написанні дошлюбного прізвища заявника та прізвища її батька є наслідком довільного перекладу прізвища з російської мови, якою було складено всі правовстановлюючі документи за часів СРСР, на українську мову, з боку осіб, які після закінчення існування держави СРСР заповнювали та видавали документи українською мовою, а також місцевий діалект. Так, заявнику необхідно підтвердити факт родинних відносин. Адже, встановлення факту необхідно заявнику для того, щоб він мав змогу оформити спадщину за заповітом. Окрім того під час огляду документів нотаріусом було також звернута увага на той факт, що у сертифікаті на право на земельну частку (пай) розміром 1,08 га. в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), серії ЧВ № 0023609, зареєстрованому 19 березня 1998 року у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № [NUMBER] , покійна значиться як [PERSON] . Саме тому, встановлення факту належності сертифікату серії ЧВ № 0023609 покійній [PERSON] , яка у відповідності до свідоцтва про народження значиться як [PERSON] необхідно заявнику, оскільки із-за вказаних розбіжностей в імені покійної, заявник не може визнати право власності на спадкове майно. Враховуючи вище наведене представник позивача просить суд встановити факт того, що [PERSON] , який помер [INFO] є рідним сином [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , що померла [INFO] сертифікату серії СВ № 0023609 про право на земельну частку (пай) розміром 1,08 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), виданого на підставі рішення Хотинської райдержадміністрації від 21 серпня 1996 року № 320-Р, який зареєстрований 19 березня 1998 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] . Визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 1,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), згідно сертифікату серії ЧВ № 0023609, виданого на підставі рішення Хотинської райдержадміністрації від 21 серпня 1996 року № 320-Р, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] . Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 13.03.2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просить суд слухати справу у його відсутності та без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просить суд слухати справу у його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до п 1ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що [PERSON] належить сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ЧВ № 0023609, виданий на підставі рішення Хотинської райдержадміністрації від 21.08.1996 року № 330-Р. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Спадкова справа після смерть [PERSON] , не заводилась, що підтверджується витягами з спадкового реєстру (а.с.30-31). На день смерть [PERSON] , з нею проживав та був прописаний в господарстві її син [PERSON] , що підтверджується довідкою від 28.08.2023 року № 206. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] мати [PERSON] , є [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [INFO] народилася [PERSON] донька - [PERSON] та [PERSON] . Згідно до довідки від 25.01.2024 року № 25 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є одна і та сама особа. Відповідно до архівної довідки від 18.08.2022 року № 1/1622, з відомостей архіву вбачається, що [INFO] народилася Акелина донька [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . [PERSON] , за життя склав 31.03.2009 року заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № 5, все майно заповів [PERSON] . Після смерті [PERSON] , за заявою позивача була заведена спадкова справа. Однак нотаріусом було відмовлено [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутня можливість встановити родинні відносини між [PERSON] , та [PERSON] , зазначене підтверджується постановою про відмову у вчинення нотаріальних дій від 07.12.2023 року № 161-02-14-219/2020. Щодо встановлення факту родинних відносин. Згідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до положень ч. 1 ст. 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення подається до суду за місцем її проживання. Згідно ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, якщо викладення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зі змісту роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про прав. Згідно роз`яснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Пунктом 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що до справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення відносяться справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Отже, факт родинних відносин між [PERSON] , та [PERSON] , позивачу необхідно встановити для того, щоб реалізувати свої спадкові права. Встановлення факту родинних відносин породить для позивача певні юридичні наслідки, так як іншого шляху для підтвердження факту родинних відносин не існує. Факт родинних відносин між [PERSON] , та [PERSON] , підтверджується належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи. Крім того, вказаний факт ніким не заперечуються і визнається відповідачем. При таких обставинах суд вважає, що встановлення факту родинних відносин, не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси осіб та має для позивача юридичне значення, а тому підстав для відмови у задоволенні позовної заяви, в цій частині судом не встановлено. Суд вважає, що дослідженні в судовому засіданні докази дають підстави вважати, що [PERSON] , є рідним сином [PERSON] . З приводу встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно п.6 ч.1ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч. 2 ст.315 ЦПК у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення юридичних фактів сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Так, у відповідності з п. 6 ч. 1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Крім того, згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно листа ВСУ 01.01.2012 р. «Про судову практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. На думку суду, при видачі сертифікату на право на земельну частку (пай), було допущено помилку у написанні імені власника, а саме замість « [PERSON] » зазначено « [PERSON] ». Внаслідок такого, помилкового, написання імені у сертифікаті на право на земельну частку (пай), позивач не має можливості повноцінно розпорядитися належною йому земельною ділянкою, тому змушений звернутися до суду із позовною заявою про встановлення факту належності зазначеного вище документу. Оскільки даний факт підтверджується письмовими доказами по справі, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, які були підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що сертифікат на право на земельну частку (пай), серія СВ № 0023609 - належить « [PERSON] ». Встановлення вказаного факту має юридичне значення для позивача, який через вказані технічні помилки в зазначенні імені в сертифікату на право на земельну частку (пай), не може в повному обсязі реалізувати свої права на спадщину. Отже, суд вважає, що позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Стосовно визнання права власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст. 1223 ЦК України - Право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина 1 ст. 1270 ЦК України - Строки прийняття спадщини - Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 182 ЦК України, передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до частин першої, третьої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці другому пункту 23 постанови Пленумом Верховного Суду України від 30 травня 2008року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня2019 року у справі № 2-390/2006 (провадження № 61-5088св18), від 26 серпня 2020 року у справі № 636/4329/16-ц (провадження № 61-22570св18). З матеріалів справи вбачається, що у позивача існують перешкоди в оформленні права власності в нотаріальному порядку на спадкове майно, яке належало покійному [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ЧВ № 0023609, виданий на підставі рішення Хотинської райдержадміністрації від 21.08.1996 року № 330-Р, який належав в свою чергу « [PERSON] », яка померла [INFO] , через відсутність доведеності родинних відносин між [PERSON] , та [PERSON] . Отже, фактична відсутність доведеності родинних відносин позбавляє нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю. З метою захисту своїх прав, позивач звернувся до суду із позовною вимогою про визнання права власності на спадкове майно та встановлення юридичних фактів. Враховуючи, що відповідач визнав позов та те, судом було встановлено юридичні факти, які мають значення для розгляду справи про визнання права власності та те, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимога позивача про визнання права власності на спадкове майно підлягає задоволенню. Щодо судових витрат. Згідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в частині встановлення юридичних фактів судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позов, таким чином позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору за позовну вимогу про визнання права власності у розмірі 605,60 грн. Відповідно до 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених позовних вимог у разі задоволення позовну на відповідача, таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути іншу частину судового збору за позовну вимогу про визнання права власності у розмірі 605,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved