Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

22.02.2024 АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з вказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 09.11.2015 у розмірі 51801,33 грн станом на 29.01.2024, з підстав невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором. На обґрунтовування позовних вимог позивач зазначив, що 09.01.2015 АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір, за яким відповідач з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву та отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту. Відповідач, підписавши заяву-анкету, погодився з «Умовами та правилами надання банківських послуг» що додані до позову. Відповідач умови кредитного договору не виконує та має заборгованість, що станом на 29.01.2024 становить 51801,33 грн з яких: 40822,64 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10978,69 грн - заборгованість за простроченими процентами. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 23.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін ( а.с.165-166). Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця його проживання, який повернувся до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". У постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Враховуючи, що справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, ненадходження від відповідачки відзиву на позовну заяву, суд вирішив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають значення для її розгляду, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.11.2015 ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», на виконання умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту (а.с. 30). Відповідно до розрахунку боргу АТ КБ «ПриватБанк» нарахувало відповідачеві борг за кредитним договором б/н від 09.11.2015, станом на 29.01.2024 в розмірі 51801,33 грн з яких: 40822,64 грн - заборгованість за тілом кредиту; 10978,69 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.31-46). Заява про приєднання до Умов та правила надання банківських послуг відповідачем підписано лише 07.10.2021 (а.с.12-29). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розробляє саме підприємець (в даному випадку банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляє банк, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим, банк повинен підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом частини другої статті 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). За положеннями статей 77, 79-81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Банк, пред`являючи вимоги до відповідача про погашення кредиту, просить стягнути заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за простроченими відсотками, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір на підставі анкети-заяви від 09.11.2015 та Умов та правил банківських послуг, які розміщені на банківському сайті та є невід`ємною частиною цього договору. Проте з наданої банком заяви-анкети від 09.11.2015 вбачається, що у цій анкеті-заяві, зазначені лише дані про особу позичальника, однак відсутні умови договору про погодження розміру процентів, тощо. Відтак, позивач не довів факту прийняття відповідачем запропонованих банком умов щодо розміру процентів за користування кредитом. За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» що розміщені на банківському сайті, які не містять підпису відповідача не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 09.11.2015 між сторонами, шляхом підписання заяви-анкети. Факт отримання відповідачем грошових коштів на наявність боргу за простроченим тілом кредиту в розмірі 40822,64 грн доводиться випискою про рух коштів по рахунку та розрахунком боргу (а.с.47-80). Тому, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачеві не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення отриманої суми кредитних коштів. Отже із відповідача належить стягнути борг за тілом кредиту в розмірі 40822,64 грн. Нарахований банком борг за простроченими процентами в розмірі 10978,69 грн не підтверджений доказами, оскільки банк не надав суду доказів погодження сторонами у договорі від 09.11.2015 процентної ставки за користування кредитними коштами. Таким чином, у задоволення позову в частині стягнення процентів в розмір 10978,69 грн. слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені банком судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1909,00 грн.

Outcome: partial