Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

22 березня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виселення. Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року було відкрито провадження по справі і призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 31 травня 2023 року залучено до участі в справі як співвідповідача - [PERSON] . Таким чином, позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просила виселити [PERSON] та [PERSON] з належної їй квартири, за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була виставлена на продаж і в червні 2022 року з`явився потенційний покупець - відповідач [PERSON] , який погодився придбати квартиру. Між ними була досягнута усна домовленість про тимчасове проживання відповідача [PERSON] в даній квартирі зі сплатою ним комунальних послуг та плати за найм квартири. Домовленість полягала в тому, що відповідач проживатиме в квартирі 2-3 місяці, доки не збере кошти на покупку даної квартири. Письмовий договір найму між ними не укладався. Відповідач [PERSON] заселився в її квартиру 16 червня 2022 року, однак орендну плату з 01 вересня 2022 року припинив сплачувати, частково розрахувався за комунальні послуги. Потім відповідач [PERSON] відмовився від покупки квартири, мотивуючи це відсутністю в нього коштів. Крім того, [PERSON] без її відома вселив у квартиру свою дружину [PERSON] . Згодом склалися такі обставини, що вказана квартира знадобилася для проживання особисто їй та її дочці - [PERSON] . 12 жовтня 2022 року [PERSON] було направлено попередження про припинення усного договору найму житлового приміщення шляхом розірвання за вимогою наймодавця і виселення. Проте добровільно виселятись відповідач [PERSON] та його дружина [PERSON] не бажають, чим порушують її права як власника на користування, володіння та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, а саме просила виселити [PERSON] та [PERSON] з належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Крім того, зазначила, що коли 16.06.2022 року відповідачі приїхали до неї з чоловіком додому, то вони їм сказали, що продають квартиру за 6 тис. доларів США. А в оренду вони її не здають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] захотіли купити в них квартиру і запропонували їм завдаток 2000 тис. доларів. Вони аванс не взяли. І вони домовились, що через 2-3 місяці вони зберуть всю суму, а поки будуть збирати, то проживатимуть в її квартирі. Коли вони дізнались, що відповідачі уклали без їх відома договір з КП "Веселинівський водоканал", то вони попросили їх виселитися з їх квартири. 07.09.2022 року вони прийшли в квартиру і замінили там вхідні замки. Потім відповідачі їх замки зламали і поставили свої замки, і тепер вони взагалі втратили доступ до своєї квартири. Відповідачі їй сплатили 1200 гривень за оренду квартири за липень-серпень 2022 року. Потім вони передумали продавати квартиру, оскільки почались обстріли в Україні, і ця квартира необхідна їй та членам її сім`ї. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Романенко П.В. позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, і зокрема зазначив, що письмового договору оренди чи найму квартири позивачка з відповідачами не укладала. В позивачки з відповідачем [PERSON] була лише усна домовленість про тимчасове його проживання в її квартирі, доки він не збере кошти на її купівлю. Згодом і відповідач відмовився від купівлі квартири, і сама позивачка передумала її продавати, оскільки дана квартира необхідна їй та членам її сім`ї. Таким чином, добровільно виселятись із квартири відповідач [PERSON] та його дружина [PERSON] не бажають, чим порушують права позивача як власника на користування, володіння та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, та зокрема зазначив, що він приїхав в 2022 році з дружиною [PERSON] до [PERSON] додому. Захотіли в них зняти квартиру в оренду. Вони поїхали з позивачкою і дружиною подивитися її квартиру. Подивилися і сказали, що їм підходить. Позивач [PERSON] віддала їм ключі від квартири. Вони завезли її додому і почали там проживати. Вони зробили ремонт в квартирі. Купили туди меблі та техніку. Потім [PERSON] захотіла укласти з ними договір оренди. І вони уклали з позивачкою письмовий договір оренди її квартири, який потім позивачка та її чоловік викрали з квартири. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала повністю, та зокрема зазначила, що в селищній раді вона дізналась, що [PERSON] здає в оренду квартиру. І вони з чоловіком [PERSON] вирішили поїхати до [PERSON] дізнатись про оренду квартири. Вони приїхали, ті дійсно підтвердили, що здають в оренду квартиру. В цей же день з [PERSON] вони поїхали дивитись квартиру. Квартира була пустою, вони зробили там деякий ремонт. Договір оренди був письмово укладений. Орендна плата за договором була 600 гривень в місяць та ще плата за комунальні послуги. Письмовий договір був укладений приблизно в середині липня - на початку серпня 2022 року. Однак, вказаний договір був викрадений позивачкою та її чоловіком з квартири, коли їх не було в ній. В судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Вендель О.М. зазначив, що відповідачі позовні вимоги не визнають повністю та з урахування відзивів на позовну заяву просив відмовити в задоволенні позовних вимог, і зокрема зазначив, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була укладена усна домовленість про найм її квартири щонайменше на 1 рік, а не на 2-3 місяці, але зважаючи на невизначеність тривалості воєнного стану, між ними було укладено письмовий договір найму квартири, в якому строк договору найму житла не був встановлений, тому договір вважається укладеним відповідно до ст.821 ЦК України на п`ять років. В договорі найму житла також було зазначено, що [PERSON] буде проживати у вказаній квартирі разом зі своєю дружиною - [PERSON] та закріплено положення про неможливість розірвання договору в односторонньому порядку. Однак надати копію письмового договору найму відповідачі не мають можливості, оскільки позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] 07.09.2022 року, в той час, коли відповідачів не було вдома, проникли в спірну квартиру, зламавши замки на вхідних дверях, забрали розрахункові книжки за комунальні послуги, вказаний письмовий договір найму квартири і деякі ксерокопії документів [PERSON] , та змінили замки на вхідних дверях. Про вказаний факт вони звертались із заявою до правоохоронних органів. Суд, заслухавши вступне слово позивача [PERSON] представника позивача - адвоката Романенка П.В., відповідачів [PERSON] та [PERSON] , представника відповідачів - адвоката Венделя О.М., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 17.01.1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 21 та посвідченого приватним нотаріусом Болгарчук О.Ф. (т. 1 а.с. 5) та копією витягу № 32378565 від 07.12.2011 року про державну реєстрацію права власності на вказну квартиру за позивачем (т. 1 а.с. 6). Судом також встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в червні 2022 року була досягнута усна домовленість про тимчасове проживання [PERSON] в її квартирі за адресою: [ADDRESS] . Факт проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] також підтверджується довідками Веселинівської селищної ради № 2460-03-2023 від 30.03.2023 року (т. 1 а.с. 33) та № 05-03/519 від 19.04.2023 року (т. 1 а.с. 39), довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 4813-7001379853 від 12.04.2022 року (т. 1 а.с. 76), актами про проживання осіб [PERSON] та [PERSON] в квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] , № 166 від 09.09.2022 року та б/н від 27.04.2023 року (т. 1 а.с. 78-79). Факт перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 88). Однак в зв`язку із тим, що в жовтні 2022 року позивачу [PERSON] вказана квартира знадобилась для себе, а саме для дочки [PERSON] , 12 жовтня 2022 року [PERSON] було направлено попередження про припинення усного договору найму житлового приміщення шляхом розірвання за вимогою наймодавця і виселення (т. 1 а.с. 8), яке останній отримав особисто 13 жовтня 2022 року, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення попередження (т. 1 а.с. 9). 12 травня 2023 року аналогічного змісту попередження про виселення було направлено також [PERSON] , що підтверджується копією попередження та фіскальним чеком про направлення від 12.05.2023 року (т. 1 а.с. 112-115). Проте добровільно виселятись відповідачі [PERSON] та його дружина [PERSON] не бажають. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша стаття 4 ЦПК України). Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За положеннями частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені статями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Факт неукладення письмового договору найму житла між позивачем та [PERSON] підтверджується довідкою начальника КП "Веселинівський водоканал" А. Павлишина (т. 2 а.с. 6), відповідно до якої останній зазначає, що враховуючи те, що між власником квартири та [PERSON] договір найму житла не укладався та згоди власник на укладення договору з КП "Веселинівський водоканал" не надавав, тому було розірвано укладений договір про надання послуг з вивезення побутових відходів (за адресою: [ADDRESS] ) між КП "Веселинівський водоканал" та [PERSON] від 02.08.2022 року. Також вказане вище підтверджується відповіддю селищного голови [PERSON] від 11.10.2022 року № 05-05/1107 (т. 2 а.с. 7), відповідно до якої, оскільки між [PERSON] та [PERSON] договір найму житла не укладався та згоди власником на укладення договору з виконавцем послуг з вивезення побутових відходів не надавалось, тому Веселинівська селищна рада здійснила звернення до КП "Веселинівський водоканал" з рекомендацією розірвання договору від 02.08.2022 року між КП "Веселинівський водоканал" та [PERSON] , та самим зверненням селищного голови до КП "Веселинівський водоканал" від 18.10.2022 року (т. 2 а.с. 40). Крім того, відповідно до відповіді начальника КП "Веселинівський водоканал" А. Павлишина № 135 від 02.10.2023 року (т. 2 а.с. 39) 02.08.2022 року між КП "Веселинівський водоканал" та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір укладався на підставі паспорту [PERSON] та усного повідомлення про оренду вказаної квартири. Сам договір оренди квартири не був наданий. Також судом за клопотаннями сторони позивача та сторони відповідачів були допитані свідки. Свідок зі сторони позивача - [PERSON] суду показав, що [PERSON] він знає вже дуже давно. Позвонили йому з водоканалу і сказали, що люди просяться до них на квартиру, зняти в оренду. Приїхав до нього [PERSON] з жінкою та кажуть, що в Миколаєві обстріли, пустіть до себе на квартиру пожити на 2-3 місяці. І вони погодились пустити їх на 2-3 місяці пожити. І [PERSON] і [PERSON] пообіцяли, що потім куплять в них цю квартиру. Дав він їм ключі і вони поїхали на квартиру. Через 2 тижні 02.07.2022 року він прийшов до них і почув запах фарби. [PERSON] була сама. Зняв показники та пішов. Потім він домовився із газовщиками, щоб ті поміняти лічильник газовий. Згодом вияснилось, що вони зареєструвались переселенцями в їхній квартирі, самі уклали з водоканалом договір на вивіз сміття. 11 серпня 2022 року він попередив їх, щоб вони виселились з квартири до 01.09.2022 року. В цей час діти їм сказали не продавати квартиру, і що вони там зроблять євроремонт. Відповідачі порушили усний договір на покупку квартири, і їм знадобилась квартира для дітей, а тому його дружина вимагає їх виселити. 6 -7 вересня 2022 року вони поїхали поміняти замки. Поміняли замки в квартирі. Потім приїхала поліція і сказали, що тут живуть переселенці, а вони виганяють їх з квартири. Вони з ними не укладали письмового договору найму квартири. Була усна домовленість на проживання на 2-3 місяці з умовою, що вони куплять в них квартиру. Тобто, дані покази свідка узгоджуються із поясненнями позивача [PERSON] про те, що між нею та відповідачем була лише усна домовленість про тимчасове проживання в її квартирі з подальшою її купівлею, а письмовий договір оренди не укладався, та що вказана квартира наразі необхідна їм та їхнім дітям, в зв`язку із чим позивачка просить виселити відповідачів з квартири. Також пояснення позивача та показання свідка узгоджуються з наведеними вище письмовими доказами по справі. Свідки зі сторони відповідачів дали наступні показання. Свідок [PERSON] суду показала, що до неї як до спеціаліста ЦНАП Веселинівської селищної ради у квітні 2022 року звернулись [PERSON] та [PERSON] з проханням поставити їх на облік як внутрішньо переміщених осіб. Вона їх оформила як внутрішньо переміщених осіб. Пізніше вони знову підійшли і попросили поміняти їм довідки внутрішньо переміщених осіб, так як вони змінили місце проживання. [PERSON] запитала в неї чи потрібно надавати договір оренди житла, але вона сказала, що не потрібно. І вона поміняла їм довідки. В руки вона договір оренди не брала і не читала, і не знає чи він був, але бачила, що в [PERSON] був якийсь паперовий документ в руках. Свідок [PERSON] суду показала, що їй відомо, що [PERSON] здала квартиру [PERSON] та [PERSON] . А потім вони вирішили їх виселить. До цього там проживали інші квартиранти, до них проживали ще інші квартиранти. Тобто ця квартира постійно здавалась в оренду. Вона бачила влітку 2022 році, що [PERSON] та [PERSON] щось писали на вулиці на лавочці. Вона не бачила, що вони укладали договір оренди письмовий. Про те, що квартира [PERSON] здавалась в оренду вона зробила висновок на власних припущеннях, оскільки люди заселились в квартиру, то значить здали в оренду, вона так це зрозуміла. Свідок [PERSON] суду показав, що він бачив, що [PERSON] та [PERSON] щось письмово записували на лавочці на вулиці біля будинку. Потім він питав [PERSON] , і вона казала йому, що то вони укладали договір оренди. Бачив як одного разу [PERSON] прийшов та ламав замки в цій квартирі. Він повідомив [PERSON] , а той викликав поліцію. [PERSON] були вдвох. Він ламав замки, а [PERSON] була всередині квартири. Про те, що квартира здана в оренду він знає лише зі слів [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що їй невідомо, на якій підставі [PERSON] та [PERSON] проживають в квартирі [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що їй відомо, що в квартирі [PERSON] проживають [PERSON] та [PERSON] . Вона бачила в них паперовий договір оренди, який був заповнений з прізвищами, на ньому були підписи. [PERSON] їй показувала письмовий договір на двох листках, і вона бачила, що там був підпис під прізвищем [PERSON] , але вона не бачила, щоб [PERSON] власноручно його підписувала. Договір був заповнений одним почерком. Свідок [PERSON] суду показав, що він чув, що у [PERSON] та [PERSON] зник договір оренди. Договір оренди квартири він особисто бачив, оскільки він приходив в гості до них. Він брав дивитись його, бо йому було цікаво, як укладається договір оренди. Договір оренди був на двох листках форми А4. Він був надрукований переважно і окремі графи заповнені від руки. Договір був укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Там де строк договору, графа не була заповнена. Він не знає чи підписувала власноручно [PERSON] той договір чи ні, він просто бачив, що навпроти прізвища [PERSON] стояв підпис, а хто його зробив, він не знає. Свідок [PERSON] суду показала, що вони дружать дуже давно з [PERSON] та його дружиною [PERSON] . [PERSON] однокласник її чоловіка. Приходили до них в гості декілька разів і спілкувалися. Одного разу вона сказала, що їх діти в [ADDRESS] сказала, що "вони договір на оренду житла склали, подивіться, може вам пригодиться, як правильно треба". Вона не винаймала ніколи квартиру і не знає процедуру. Вони з чоловіком подивилися, і вона дітям сказала як треба скласти договір. Договір оренди бачила, два білих листка А4 було надруковано і підписи стояли у договорі. Вона ще здивувалася, каже "Хто така [PERSON]?", а [PERSON] каже, "Це я". В договорі було написано прізвища [PERSON] і [PERSON] . Вона запитала відповідачів, на який строк укладено договір, і вони відповіли, що власник квартири сказала їм жити до тих пір, скільки потрібно. Договір був між [PERSON] і [PERSON] Прізвища були написані від руки ручкою, прізвища були написані повністю і підписи біля них, в договорі не був вказаний строк, на який здавалося житло, навпроти прізвища [PERSON] стояв підпис, але вона не знає чи робила [PERSON] власноручно цей підпис. Частина перша статті 811 ЦК України передбачає, що договір найму житла укладається у письмовій формі. За загальними приписами статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналізуючи показання свідків сторони відповідачів, суд дійшов висновку, що показання даних свідків не підтверджують зазначену відповідачами та їх представником обставину укладення з позивачем письмового договору оренди її квартири. Крім того, поясненнями сторони та свідків не може доводитися факт укладення письмового правочину, оскільки такий факт відповідно до чинного законодавства України повинен підтверджуватися документально. Таким чином, суд вважає, що показання цих свідків не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки дані свідки не були очевидцями укладення між сторонами письмового договору оренди квартири. Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, однак відповідачі будь-яких інших доказів на підтвердження факту укладення письмового договору оренди суду не надали. Факт викрадення письмового договору оренди квартири також відповідачами не підтверджений, оскільки кримінальне провадження з даного приводу не відкривалось та досудове розслідування не проводилось, а звернення [PERSON] з цього приводу списане довідкою, що підтверджується відповіддю начальника Вознесенського РУП від 11.09.2023 року № 32836/59-2023 (т. 2 а.с. 42), відповідно до якої в ході проведення перевірки було встановлено, що дана подія не містить ознак криміналнього правопорушення. [PERSON] дану відповідь не оскаржувала, зі скаргою до суду не зверталась, а отже погодилась з рішенням начальника Вознесенського РУП. Таким чином, той факт, що між сторонами був укладений письмовий договір найму спірної квартири відповідачі не довели. Враховуючи викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду було лише підтверджено факт усної домовленості між позивачем [PERSON] та [PERSON] про тимчасове проживання відповідача [PERSON] в квартирі позивачки за адресою: [ADDRESS] , який в свою чергу вселив разом із собою в неї члена своєї сім`ї - свою дружину [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно із частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. За положеннями ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. Відповідно до ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Якщо наймач житла або інші особи, за дії яких він відповідає, використовують житло не за призначенням або систематично порушують права та інтереси сусідів, наймодавець може попередити наймача про необхідність усунення цих порушень. Якщо наймач або інші особи, за дії яких він відповідає, після попередження продовжують використовувати житло не за призначенням або порушувати права та інтереси сусідів, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму житла. Відповідно до положень статті 168 ЖК УРСР, укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Згідно із статтею 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла. Відповідно до ст. 169 ЖК Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом, встановлено, що позивач [PERSON] в зв`язку із тим, що жиле приміщення, займане відповідачами, стало необхідне для проживання їй та членам її сім`ї зверталася до відповідачів із письмовим попередженням про розірвання укладеного усного договору найму та звільнення відповідачами квартири за адресою: [ADDRESS] , однак останні добровільно відмовляються виселятись, то за таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідачів із вказаної квартири. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що наразі спірна квартира фактично перебуває у володінні відповідачів без належних правових підстав, а тому право власності позивача підлягає захисту, а [PERSON] та [PERSON] підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України "Про судовий збір". У преамбулі цього Закону зазначено, що він визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1). Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Якщо припустити, що у зазначеній справі існує лише одна вимога, то, відповідно, окремий розгляд вимог щодо різних відповідачів був би неможливим, враховуючи єдність цієї вимоги. У цій справі заявлено вимоги до двох відповідачів. Можливість пред`явлення кількох окремих позовів є одним з аргументів, який дозволяє виснувати, що у цій справі має місце не одна вимога, а кілька вимог щодо різних відповідачів. Із цим пов`язаний і другий аргумент, який випливає із можливості подачі окремих позовів, а саме, якщо б позивач подавав окремі позови про виселення, то мав би сплатити судовий збір за кожний із них. Водночас, ані ЦПК України, ані Закон України «Про судовий збір» не містять норм, які б дозволяли зробити висновок, що законодавець хоче встановити більш сприятливі наслідки у вигляді сплати судового збору у меншому розмірі для випадків, коли позивач об`єднує вимоги до кількох відповідачів в одному позові. Навпаки, підкреслюється, що судовий збір має бути сплачений за кожну немайнову вимогу окремо, якщо заявлено декілька немайнових вимог (абзац 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір»). У разі протилежного тлумачення має місце одна вимога про виселення щодо двох відповідачів, то це матиме наслідком наступне: у ситуації, коли позивач звертається до суду одразу до всіх відповідачів, він має сплатити судовий збір у меншому розмірі, аніж у випадку, якщо позови будуть пред`явлені окремо щодо різних співвідповідачів. Поряд із цим, національне законодавство не містить жодних інших випадків, коли б пільги щодо сплати судового збору пов`язувалися б із об`єднанням або роз`єднанням позовних вимог. Таким чином, при тлумаченні поняття «вимога» у цьому випадку має враховуватися, крім предмета та підстави позову, також суб`єктний склад правовідносин (кількість співвідповідачів). Відтак, навіть за умови пред`явлення однорідних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір щодо кожного відповідача має обраховуватися окремо (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі № 758/5118/21). У цій справі позивач сплатила судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, тобто лише за 1 позовну вимогу немайнового характеру, тоді як повинна була сплатити ще 1073,60 гривень судового збору і за другу позовну вимогу немайнового характеру. За таких обставин, враховуючи вищевикладене та те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі по 536,80 гривень з кожного. Крім того, оскільки позивачка не доплатила судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, але позов було задоволено в повному обсязі, то за таких обставин вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів на користь держави по 536,80 гривень з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved