Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивачка 17.10.2023 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] , від якого [INFO] народила донька [PERSON] . Сімейне життя з відповідачем не склалося, тому одразу після народження доньки [PERSON] в лютому 2022 року сторони припинили стосунки і проживають окремо, донька [PERSON] залишилась проживати разом із позивачкою в [ADDRESS] . Позивачка стверджує, що з цього часу відповідач [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки відносно його доньки [PERSON] , передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання. Відповідач жодного з покладених законом на нього обов`язків не виконує, не бере педагогічної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні доньки [PERSON] . Він ніяким чином не піклується про неї, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її розвитком, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Вироком Березівського районного суду Одеської області від 10 липня 2023 року по справі № 494/1167/23 відповідача [PERSON] було визнано винним у виготовлені, зберіганні та розповсюдженні зображень порнографічного характеру, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 301 КК України; в умисному одержані доступу до дитячої порнографії з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, та зберіганні дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК України; у зберіганні дитячої порнографії з метою розповсюдження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 301-1 КК України, у розповсюдженні дитячої порнографії, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 301-1 КК України та у зберіганні з метою розповсюдження та розповсюдженні дитячої порнографії, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 301-1 КК України. Вказаними діями відповідач порушив суспільну мораль, тобто систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей в частині заборони поширення серед населення вульгарно-натуралістичної, цинічної, непристойної фіксації статевих актів із зображенням у будь-який спосіб дитини, всупереч Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20.11.2003 в редакції від 17.03.2021 року, «Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства» ратифікованої 20.06.2012 та Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 в редакції від 17.03.2021. Враховуючи вищенаведене ставлення відповідача [PERSON] до його доньки [PERSON] , а також його антиморальну поведінку проти прав дитини, встановлену вищевказаним вироком суду, яка становить небезпеку і для доньки [PERSON] , він не достойний називатися батьком доньки [PERSON] , тому, тому на думку позивача його необхідно позбавити батьківських прав. Ухвалою від 08.11.2023 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Позивачка в судове засідання 26.03.2024 року не з`явилась, подала 26.03.2024 року заяву до суду про розгляд справи без її участі, з приводу винесення судом заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судові засідання викликався неодноразово, так в судове засідання на 27.02.2023 року [PERSON] був належним чином повідомлений, про що розписався на повідомленні про вручення поштового відправлення. В наступне судове 26.03.2024 року відповідач був також повідомлений належним чином, однак в судове засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Суд за згодою позивача вважає за можливе провести заочний розгляд без участі відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про судовий розгляд. На вимогу суду надав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вислухавши пояснення позивача дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Позивач [PERSON] , перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] , від якого [INFO] у них народилась донька [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Сімейне життя у позивача з відповідачем не склалося, тому одразу після народження доньки [PERSON] в лютому 2022 року сторони припинили стосунки і проживають окремо. Після того, як сторони припинили свої відносини дитина залишились проживати з своєю матір`ю. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитись неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Як вбачається з рішення Балтської міської ради Одеської області №13 від 25.01.2024 року, таким затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] . З довідки виданої старостою Старостинського округу №8 Балтської міської ради Одеської області №303 від 10.10.2023 року [PERSON] , [INFO] про те, що вона має наступний склад сім`ї: син - [PERSON] [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки сімейного лікаря [PERSON] від 20.03.2023 року вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] задекларована в Білинській АЗПСМ, знаходиться на обліку. Постійно та вчасно проходить профілактичні огляди. Дитина здорова. Відвідування сімейного лікаря завжди проводиться під супроводом матері (Дробітько) [PERSON] . З наданих до суду пояснень сусідів позивачки - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 09.10.2023 року вбачається, що вихованням і утриманням дитини займається лише матір [PERSON] , батько не цікавиться дитиною і не виховує її. Відповідно до вироку Березівського районного суду Одеської області від 10.07.2023 року, угоду про визнання винуватості між прокурором та [PERSON] , [INFO] , укладену 27.06.2023 року - затверджено. [PERSON] , [INFO] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч 1 ст. 301, ч.ч. 1,2,3,4 ст 301-1 КК України і призначено йому покарання у виді 9 років позбавленням волі з позбавленням права займатися будь-якою діяльністю, пов`язаною з навчанням дітей віком до вісімнадцяти років, їх вихованням та проведенням дозвілля, та обіймати посади, пов`язані з роботою з особами до вісімнадцяти років, строком на 3 роки (справа №494/1167/23). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Підстави для позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 СК України. Так згідно частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідач доводи позивачки належними та допустимими доказами не спростував. Будучи повідомленим про розгляд даної справи не надіслав суду відзиву або будь-яких пояснень на заявлений до нього позов. Відповідач не проявляв бажання приймати участь у житті та вихованні дитини, протилежне судом не встановлено. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, давши оцінку у справі письмовим доказам, які в своїй сукупності вказують на те, що відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, від спілкування з дитиною, прийняття участі у житті доньки, що доказів зворотнього суду не надано; що протягом тривалого часу перебування справи в провадженні суду відповідач не надав будь-яких особистих пояснень щодо справи, не надав будь-яких доказів або тверджень щодо намагання ним в подальшому виконувати належним чином свої батьківські обов`язки, антиморальну поведінку проти прав дитини, встановлену вироком суду, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, а тому суд доходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved