Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача про стягнення неустойки та збитків, в якому просить: - стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на свою користь пеню в сумі 6 168,80 грн.; - стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на свою користь збитки в сумі 48 000,00 грн.; - зобов`язати фізичну особу - підприємця [PERSON] виконати обов`язки, передбачені Договором купівлі-продажу № 740 від 05.06.2021, а саме виконати монтаж поставленого товару у повному обсязі та передати його позивачу готовим до експлуатації, а саме: закінчити регулювання меблів, закінчити монтаж меблів, усунути невідповідності змонтованих меблів затвердженому проекту, усунути дефекти якості меблів та підписати акт прийому-передачі товару згідно п. 3.2 Договору; - стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на свою користь судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в сумі 992,40 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення неустойки та збитків, позивач посилається на те, що 05.06.2021 між позивачем, як Покупцем, та фізичною особою - підприємцем [PERSON] , як Продавцем, було укладено Договір купівлі-продажу № 740. Відповідно до п. 1.1 Договору, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця Товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити його у порядку та на умовах передбачених договором. Поставці по Договору підлягає товар (п. 1.2 Договору): - Кухня; - Шкаф; - Стінка; - Барна стійка,що за загальною кількістю дорівнює 4 одиницям, за розміром, що зазначено в погодженому сторонами проекті. Ціна товару визначена у п. 2.1 Договору та становить 350 500,00 грн., яка відповідно до п.п. 2.2 - 2.3 Договору повинна бути сплачена Покупцем у 2 етапи: - Попередня оплата в сумі 252 000,00 грн., та - Друга частина - при поставці товару в сумі 98 500,00 грн. Позивач зазначає, що ним, як Покупцем, належним чином виконано прийнятий за п. 2.2 Договору обов`язок - попередня оплата в розмірі 252 000,00 грн. сплачена одразу при укладенні Договору - 05.06.2021, про що Продавцем зазначено на сторінці 2 Договору та засвідчено його власним підписом. Залишок суми - 98 500,00 грн. було сплачено 09.08.2021, у день фізичної доставки складових товару, що підтверджується інформацією про рух коштів. Позивач посилається на те, що відповідно до п. 3.1 Договору, товар повинен бути поставлений Покупцю протягом 45 календарних днів після внесення покупцем попередньої оплати. Таким чином, товар у повному обсязі повинен бути поставлений позивачеві та змонтований не пізніше 20.07.2021. Однак, станом на час звернення до суду, товар у повному обсязі не змонтовано та не передано позивачеві готовим до експлуатації. Так, позивач вказує, що відповідно до п. 3.2 Договору передача товару оформлюється актом прийому-передачі товару, який підписується сторонами. Однак, до теперішнього часу цей акт відповідачем не наданий, відповідно, позивачем не підписаний, що підтверджує невиконання відповідачем як Продавцем своїх договірних зобов`язань. Також, відповідачем порушено вимоги п. 3.3 Договору - зобов`язання усунути дефекти у 20-тиденний термін. Так, значні дефекти тих меблів, що частково змонтовані, були направлені позивачем на адресу відповідача у фото, які позивач долучає до матеріалів позовної заяви: 1) відповідачем не закінчено регулювання меблів (фото 1 - 4); 2) відповідачем не закінчено монтаж меблів (фото 5 - 8); 3) змонтовані відповідачем меблі не відповідають затвердженому проекту (фото 9 - 11); 4) змонтовані меблі мають численні дефекти якості (фото 12). Однак, на дату звернення до суду ці дефекти не усунені, інформацію про терміни усунення дефектів відповідачем позивачу не надано. Позивач зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем у встановлений строк прийнятих за Договором зобов`язань, він протягом тривалого часу не мав змоги заселитися у свою нову квартиру, адже маючи дружину та дитину не є можливим жити у квартирі без меблів. Так, він протягом зайвих 2-х місяців мав орендувати житло вартістю 24 000,00 грн. на місяць та поніс додаткові витрати на оренду в сумі 48 000 грн. З метою досудового врегулювання спору, усунення зазначених вище порушень виконання зобов`язань за Договором з боку відповідача та задля врегулювання спору мирним шляхом, позивачем на адресу відповідача були направлені претензії про виконання договірних зобов`язань від 05.10.2021, від 08.10.2021 та від 23.11.2021. Однак, станом на дату подання позовної заяви відповідь на жодну претензію від відповідача не отримано. Впродовж 4-х місяців позивачем було вжито всіх законних заходів для спонукання відповідача припинити його фактично шахрайські дії, належним чином, відповідно до умов Договору та законодавства України, усунути дефекти та недоробки меблів, виконати всі зобов`язання за Договором, сплатити неустойку за порушення умов Договору та понесені позивачем збитки. Таким чином, позивач вважає, що відповідач протягом тривалого часу продовжує порушувати його права, у зв`язку з чим він змушений звернути до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Щодо стягнення неустойки, позивач вказав наступне. Відповідно до п. 3.1 Договору за кожний прострочений день Постачальником сплачується пеня у розмірі 0,01% від ціни товару за кожний день прострочення. Станом на 12.01.2022 прострочення склало 176 днів. Таким чином, сума пені за порушення відповідачем строків виконання прийнятих ним зобов`язань, за розрахунком позивача, становить: 350 000 грн. * 0,01% + 176 днів = 6 168,80 грн. З огляду на викладене вище, позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку з поставки та монтажу товару у встановлений Договором строк, сума неустойки підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі п. 3.1 Договору, ст.ст. 526, 549, 550, 610, 611 ЦК України. Щодо відшкодування збитків позивач зазначив наступне. Так, внаслідок невиконання відповідачем у встановлений строк прийнятих за Договором зобов`язань, позивач протягом тривалого часу не мав змоги заселитися у свою нову квартиру та протягом зайвих 2-х місяців мав орендувати житло вартістю 24 000,00 грн. на місяць, в зв`язку з чим поніс додаткові витрати на оренду квартири в сумі 24 000,00 грн. * 2 місяці = 48 000 грн. На підтвердження вказаних обставин позивачем додано до матеріалів позовної заяви копію договору оренди б/н від 22.07.2019 (з Додатковою угодою від 26.07.2020) та документи про сплату орендної плати за серпень та вересень 2021. Таким чином, оскільки відповідачем порушено строки виконання зобов`язань за Договором - строки поставки та монтажу товару, та позивачем понесені додаткові витрати на оренду квартири в сумі 48 000 грн., враховуючи, що вказані додаткові витрати на оренду квартири в сумі 48 000 грн. понесені позивачем саме внаслідок порушення відповідачем строків виконання його зобов`язань за Договором - строків поставки та монтажу товару, а також враховуючи невиконання відповідачем у встановлений Договором строк прийнятих за Договором зобов`язань є умисним, тобто наявна вина відповідача у невиконанні Договору, позивач вважає, що сума завданих йому збитків - додаткових витрат на оренду квартири в сумі 48 000 грн. підлягає стягненню з відповідача на його користь на підставі ст.ст. 22, 614, 623 ЦК України. Щодо виконання обов`язку в натурі, позивач зазначив наступне. Так, наразі відповідач, перебуваючи у зобов`язальних правовідносинах, зобов`язаний вчинити певні дії щодо позивача - змонтувати товар та передати його позивачеві готовим до експлуатації, на підтвердження чого сторонами має бути складений та підписаний акт прийому-передачі товару, усунути недоліки товару, проте ухиляється від виконання цих обов`язків, відповідно, право позивача підлягає захисту судом на підставі п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом примусового виконання обов`язку в натурі. Таким чином, з огляду на викладене вище, позивач вважає, що у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання обов`язків, передбачених Договором, а саме монтажу товару, передачу його позивачеві готовим до експлуатації, на підтвердження чого сторонами має бути складений та підписаний акт прийому-передачі товару, усунення недоліків товару, тому позивач має право вимагати примусового виконання відповідачем вказаних зобов`язань в натурі на підставі п.п. 3.1, 3.3 Договору, ст. 16 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, позивач просить позов задовольнити з наведених вище підстав. 03.02.2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 11.02.2022 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.04.2022 року, у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. Відповідачем копію ухвали суду від 11.04.2022 та копію позовної заяви з додатками не було отримано. Вказані документи направлялися відповідачу за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] . Конверт з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов, який направлявся відповідачу за адресою місця реєстрації, повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.01.2024 року, призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів, та судові повістки про виклик до суду. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, суд вважає повідомлення відповідача про розгляд даної справи належним. У встановлений судом строк відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було. Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити позицію останнього щодо предмету спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що сторони у судове засідання не з`явилися, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 05.06.2021 між [PERSON] , як Покупцем, та фізичною особою - підприємцем [PERSON] , як Продавцем, було укладено Договір купівлі-продажу № 740. Відповідно до п. 1.1 Договору, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця Товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити його у порядку та на умовах передбачених договором. Поставці по Договору підлягає товар (п. 1.2 Договору): - Кухня; - Шкаф; - Стінка; - Барна стійка, що за загальною кількістю дорівнює 4 одиницям, за розміром, що зазначено в погодженому сторонами проекті. Ціна товару визначена у п. 2.1 Договору та становить 350 500,00 грн., яка відповідно до п.п. 2.2 - 2.3 Договору повинна бути сплачена Покупцем у 2 етапи: - Попередня оплата в сумі 252 000,00 грн., та - Друга частина - при поставці товару в сумі 98 500,00 грн. Встановлено, що позивачем, як Покупцем, належним чином було виконано прийнятий за п. 2.2 Договору обов`язок - попередня оплата в розмірі 252 000,00 грн. сплачена одразу при укладенні Договору - 05.06.2021, про що Продавцем зазначено на сторінці 2 Договору та засвідчено його власним підписом. Залишок суми - 98 500,00 грн. було сплачено 09.08.2021, у день фізичної доставки складових товару, що підтверджується інформацією про рух коштів. Відповідно до п. 3.1 Договору, товар повинен бути поставлений Покупцю протягом 45 календарних днів після внесення покупцем попередньої оплати. Таким чином, товар у повному обсязі повинен бути поставлений позивачеві та змонтований не пізніше 20.07.2021. Разом з тим, встановлено, що станом на час звернення до суду, товар у повному обсязі не змонтовано та не передано позивачеві готовим до експлуатації. Так, звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що відповідно до п. 3.2 Договору передача товару оформлюється актом прийому-передачі товару, який підписується сторонами. Однак, до теперішнього часу цей акт відповідачем не наданий, відповідно, позивачем не підписаний, що підтверджує невиконання відповідачем як Продавцем своїх договірних зобов`язань. Також, відповідачем порушено вимоги п. 3.3 Договору - зобов`язання усунути дефекти у 20-тиденний термін. Так, значні дефекти тих меблів, що частково змонтовані, були направлені позивачем на адресу відповідача у фото, які позивач долучає до матеріалів позовної заяви: 1) відповідачем не закінчено регулювання меблів (фото 1 - 4); 2) відповідачем не закінчено монтаж меблів (фото 5 - 8); 3) змонтовані відповідачем меблі не відповідають затвердженому проекту (фото 9 - 11); 4) змонтовані меблі мають численні дефекти якості (фото 12). Однак, на дату звернення до суду ці дефекти не усунені, інформацію про терміни усунення дефектів відповідачем позивачу не надано. Як вбачається з матеріалів справи, з метою досудового врегулювання спору, усунення зазначених вище порушень виконання зобов`язань за Договором з боку відповідача та задля врегулювання спору мирним шляхом, позивачем на адресу відповідача були направлені претензії про виконання договірних зобов`язань від 05.10.2021, від 08.10.2021 та від 23.11.2021. Однак, станом на дату подання позовної заяви відповідь на жодну претензію від відповідача не отримано. Вбачається, що позивачем було вжито всіх законних заходів для спонукання відповідача належним чином, відповідно до умов Договору та законодавства України, усунути дефекти та недоробки меблів, виконати всі зобов`язання за Договором, сплатити неустойку за порушення умов Договору та понесені позивачем збитки. Разом з тим, відповідачем у визначений договором строк, а також станом на 31.01.2022 (дата звернення до суду з даним позовом) не виконано свого обов`язку, передбаченого Договором купівлі-продажу від 05.06.2021. З дня укладення договору та внесення попередньої оплати за договором позивачем, відповідачем не виконано обов`язку з поставки та монтажу товару, передачі його позивачеві готовим до експлуатації, усунення недоліків товару. Таким чином, всупереч вимогам договору відповідач порушив строк виконання робіт, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. Спір між сторонами виник з приводу наявності підстав для стягнення суми неустойки та збитків за договором купівлі-продажу № 740, укладеного 05.06.2021, у зв`язку з невиконанням умов договору. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно приписів ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині 3 статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. ч. 1, 2 статті 640 ЦК України). Таким чином, з огляду на викладені вище правові норми, вбачається, що укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу. Відтак, саме Глава 54 «Купівля-продаж» ЦК України визначає загальні положення про купівлю-продаж, які поширюються на всі види договорів купівлі - продажу. За змістом статті 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути будь-який товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Як закріплено нормами статті 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дали змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Так, відповідно до п. 3.1 Договору купівлі-продажу № 740 від 05.06.2021, передача товару здійснюється протягом 45 календарних днів після внесення покупцем передоплати, за кожний прострочений день продавець сплачує пеню у розмірі 0,01% від ціни товару. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Разом з тим, судом встановлено невиконання відповідачем як Продавцем своїх зобов`язань за Договором купівлі-продажу № 740 від 05.06.2021. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Згідно ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20) зазначено: «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, у тому числі: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Частинами першою та другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, відповідно до п. 3.1 Договору купівлі-продажу № 740 від 05.06.2021, за кожний прострочений день Постачальником сплачується пеня у розмірі 0,01% від ціни товару за кожний день прострочення. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в порушення норм чинного законодавстав відповідачем ФОП [PERSON] не було виконано умови укладеного між ним і позивачем [PERSON] договору. Так, враховуючи зазначені вище умови договору, з огляду встановлені судом обставини, а саме те, що у визначений договором строк, відповідач, взяті на себе зобов`язання щодо виконання обумовлених договором робіт не виконав, таким чином прострочив виконання зобов`язань за договором, а також враховуючи, що умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору передбачено стягнення пені на випадок такого прострочення, і такі умови договору не суперечать чинному законодавству, то в даному випадку є підстави для стягнення з відповідача, передбаченої п. 3.1 Договору пені. Позивачем проведено розрахунок суми пені за порушення відповідачем строків виконання прийнятих ним зобов`язань за Договором купівлі-продажу № 740 від 05.06.2021. Так, відповідно до проведеного позивачем розрахунку сума пені становить 6 168,80 грн.: 350 500 грн. * 0,01% * 176 днів прострочення = 6 168,80 грн. З урахуванням викладених норм закону, перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем та не спростований відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 6 168,80 грн., розрахованої за 176 днів прострочення строків виконання зобов`язань за Договором. Таким чином, враховуючи, що відповідачем порушені істотні умови договору щодо поставки та монтажу товару у встановлений договором строк, передачі його позивачеві готовим до експлуатації, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за порушення відповідачем строків прийнятих ним зобов`язань за Договором, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 48 000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Так, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Також позивач повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню. Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток. Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків. При визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При цьому, звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків. Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин. Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків. Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв`язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв`язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим. Виходячи з наведеного та в силу ст. 81 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт протиправної поведінки, спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення зв`язку між протиправною поведінкою винної особи та збитками потерпілої сторони. Тобто відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що внаслідок невиконання відповідачем у встановлений строк прийнятих за Договором зобов`язань, позивач протягом тривалого часу не мав змоги заселитися у свою нову квартиру та протягом зайвих 2-х місяців мав орендувати житло вартістю 24 000,00 грн. на місяць, в зв`язку з чим поніс додаткові витрати на оренду квартири в сумі 24 000,00 грн. * 2 місяці = 48 000 грн. На підтвердження вказаних обставин позивачем додано до матеріалів позовної заяви копію договору оренди б/н від 22.07.2019 (з Додатковою угодою від 26.07.2020) та документи про сплату орендної плати за серпень та вересень 2021 (Акти отримання коштів за оренду житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ). Оскільки відповідачем порушено строки виконання зобов`язань за Договором - строки поставки та монтажу товару, та позивачем понесені додаткові витрати на оренду квартири в сумі 48 000 грн., враховуючи, що вказані додаткові витрати на оренду квартири в сумі 48 000 грн. понесені позивачем саме внаслідок порушення відповідачем строків виконання його зобов`язань за Договором - строків поставки та монтажу товару, а також враховуючи невиконання відповідачем у встановлений Договором строк прийнятих за Договором зобов`язань є умисним, тобто наявна вина відповідача у невиконанні Договору, позивач вважає, що сума завданих йому збитків - додаткових витрат на оренду квартири в сумі 48 000 грн. підлягає стягненню з відповідача на його користь на підставі ст.ст. 22, 614, 623 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц зроблено висновок, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Суд, дослідивши докази на підтвердження завдання збитків, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки прийшов до висновку, що додаткові витрати на оренду квартири в сумі 48 000,00 грн., які поніс позивач, внаслідок невиконання відповідачем у встановлений строк прийнятих за Договором зобов`язань, не є тими реальними збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, які позивач змушений був зробити для відновлення свого порушеного права. Щодо вимоги позивача про виконання обов`язку в натурі, суд зазначає наступне. Так, позивач посилається на те, що наразі відповідач, перебуваючи у зобов`язальних правовідносинах, зобов`язаний вчинити певні дії щодо позивача - змонтувати товар та передати його позивачеві готовим до експлуатації, на підтвердження чого сторонами має бути складений та підписаний акт прийому-передачі товару, усунути недоліки товару, проте ухиляється від виконання цих обов`язків, відповідно, право позивача підлягає захисту судом на підставі п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом примусового виконання обов`язку в натурі. Таким чином, з огляду на викладене вище, позивач вважає, що у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання обов`язків, передбачених Договором, а саме монтажу товару, передачу його позивачеві готовим до експлуатації, на підтвердження чого сторонами має бути складений та підписаний акт прийому-передачі товару, усунення недоліків товару, тому позивач має право вимагати примусового виконання відповідачем вказаних зобов`язань в натурі на підставі п.п. 3.1, 3.3 Договору, ст. 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на власний розсуд. За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. За приписами ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначати у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Зокрема, пунктом п`ятим частини другої статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. З огляду на це, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Дана правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження 14-338цс18). Звертаючись до суду з позовом, позивач просить захистити його порушене право, у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання обов`язків, передбачених Договором, а саме монтажу товару, передачу його позивачеві готовим до експлуатації, на підтвердження чого сторонами має бути складений та підписаний акт прийому-передачі товару, усунення недоліків товару, оскільки позивач має право вимагати примусового виконання відповідачем вказаних зобов`язань в натурі на підставі п.п. 3.1, 3.3 Договору, ст. 16 ЦК України. Таким чином, позивач просить суд зобов`язати фізичну особу - підприємця [PERSON] виконати обов`язки, передбачені Договором купівлі-продажу № 740 від 05.06.2021, а саме виконати монтаж поставленого товару у повному обсязі та передати його позивачу готовим до експлуатації, а саме: закінчити регулювання меблів, закінчити монтаж меблів, усунути невідповідності змонтованих меблів затвердженому проекту, усунути дефекти якості меблів та підписати акт прийому-передачі товару згідно п. 3.2 Договору. За результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання примусового виконання відповідачем вказаних зобов`язань в натурі, оскільки позивачем в цій частині позовних вимог обрано неефективний спосіб захисту. У даному випадку захист порушеного права позивача здійснено судом шляхом стягнення пені за порушення зобов`язання. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За умовами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial