Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони є співвласниками спірної квартири [ADDRESS] . Право власності визначено частками. Частка позивача складає 2/3 частини квартири, згідно договору довічного утримання від 18.02.2004. Частка відповідача - 1/3 частини в спільній частковій власності квартири, згідно договору купівлі-продажу від 11.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу. Відповідач перешкоджає вільному користуванню спірною квартирою. Її неправомірні дії відносно позивача полягають в тому, що вона на свій розсуд надає житло в найм стороннім особам, які тимчасово потребують житла. Наймачі користуються не тільки житловою площею, яка належить відповідача на праві власності, тобто 1/3 частини квартири, але й часткою житла квартири, яка належить позивачу, також користуються місцями загального користування (коридор, санвузол, кухня). Плату за оренду житла відповідач не узгоджує з позивачем. В даний час в спірній квартирі мешкає нова мешканка - наймач, яка має залежність від тютюнопаління, що заважає позивачу. На неодноразові звернення з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, відповідач відмовляється і взагалі ігнорує всі пропозиції та вимоги. З огляду на вказані обставини, позивач просить суд зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] - шляхом невчинення нею дій, які порушують право власності позивача, у вільному і повноцінному користуванні квартирою. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.02.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 01.04.2024. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, свої інтереси доручила представляти - адвокату Константіновій Т.М. Представник відповідача - адвокат Константінова Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у їх задоволенні просить відмовити. Пояснила, що позов є необґрунтованим, доказів того, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні її власністю в матеріалах справи відсутні. Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.02.2010, відповідач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Крім того, рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.12.2008 визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] , яка перебувала у спільній часткові власності [PERSON] та [PERSON] . Зі слів позивача відповідач користується своєю часткою квартири, отже права один одного не порушують, договорів оренди відповідач з іншими особами не укладала. Позов вважає безпідставним та необґрунтованим. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов висновку про наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником 2/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором довічного утримання (догляду), посвідченого 18.02.2004 приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі № 1-202 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3177175 від 25.03.2004 (а.с.4, 5). Відповідач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 11.02.2010 приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі № 211 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25318056 від 15.02.2010 (а.с.33-34). Таким чином, судом встановлено та не заперечується сторонами, а також підтверджено матеріалами справи, що як позивач, так і відповідач є власниками квартири [ADDRESS] . Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.12.2008 визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] , яка перебуває у спільній частковій власності [PERSON] - 1/3 частина та [PERSON] - 2/3 частини, шляхом виділення [PERSON] - житлової кімнати № 6 площею 14,7 кв.м., [PERSON] (правонаступником якого є відповідач [PERSON] ) - жилої кімнати № 5-2 площею 11,9 кв.м., яка з`явиться внаслідок здійснення ним за власний рахунок переобладнання вказаної кімнати № 5 площею 14,6 кв.м, з облаштуванням перегородки з дверною проймою (тамбура) площею 2,7 кв.м. У загальному користуванні сторін залишено: приміщення № 1 (коридор) площею 4,9 кв.м., приміщення № 2 (ванна) площею 2,0 кв.м., приміщення № 3 (туалет) площею 1,0 кв.м., приміщення № 4 (кухня) площею 7,8 кв.м., приміщення - 5-1 (тамбур) площею 2,7 кв.м. (а.с.36-38). Рішення суду набрало законної сили. Однак, як зазначено позивачем, відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає їй права повноцінно користуватися її ж майном, що стало підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України) - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03), поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 526/2101/15-ц. Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] посилалась на те, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Проте, позивачем не доведено в судовому засіданні та не надано до позовної заяви доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, використовує її не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, не надає право повноцінно користуватися позивачу майном. В матеріалах справи відсутні також заяви позивача до правоохоронних органів щодо вчинення будь-яких перешкод з боку відповідача до її майна, рішення або результати розгляду заяв позивача, що подані в правоохоронні органи, які б свідчили про наявність умисних дій відповідача. Таким чином, з матеріалів справи не встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні власністю, позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували зазначені в позовній заяві обставини щодо наявності перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а також позивачем не доведено, що існує реальна небезпека порушення її права власності з боку відповідача. Суд звертає також увагу, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.12.2008, яке набрало законної сили, встановлено та вже визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] , яка перебуває у спільній частковій власності сторін. Враховуючи викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed