Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Комунальне підприємство «ЖИЛСЕРВІС-5» Дніпровської міської ради, про виселення з незаконно займаних кімнат в гуртожитку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 23.04.2019 року №394 "Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , та гуртожитку за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі та обслуговуванні КП "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради. Під час перевірки житлового фонду був виявлений факт незаконного вселення громадянина [PERSON] в кімнати [ADDRESS] . Відповідач не надав ордер або його копію представникам КП «Жилсервіс 5» ДМР. Також цього ордеру не має серед ордерів, що зберігаються на КП «Жилсервіс 5» ДМР. Будь-яких інших документів, передбачених Житловим кодексом УРСР та порядком надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська, у відповідача не має, а тому є всі підстави для виселення [PERSON] з кімнат № [NUMBER] та [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідач проживає за вказною адресою незаконно, будь-які документи, які б підтверджували право користування кімнатами у відповідача відсутні, позивач просить суд виселити із кімнат № [NUMBER] та [ADDRESS] , [PERSON] , без надання іншого житла. Ухвалою від 04.01.2022 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19 березня 2024 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. Представником позивача надано до суду заяву проведення судового засідання без застосування засобів технічної фіксаці, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» в судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Право на житло одне з найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною четвертою статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що на балансі Комунального підприємства "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради перебуває гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14,15). Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 10.07.2023 року Вх.1021, за даними паспортного відділу КП «Жилсервіс-5» ДМР на 10.07.2023 р. у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] щодо зареєстрованих осіб інформація відсутня (а.с. 5). Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 07.07.2023 року №1007 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] не існує діючого особистого рахунку (а.с.6). Відповідно до відповіді №352166 від 06.12.2023 р. з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22,23). Актами обстеження кімнат №8,10 гуртожитку у буд. [ADDRESS] від 16.03.2023 р., 23.06.2023 р., 05.07.2023 р., 06.07.2023 р., встановлено факт проживання особи, особисті дані якої не встановлено, на прохання пред`явити документи особа відмовила, кімната була опломбована, вішався замок, але все було знято особою, яка мешкає в кімнаті (а.с. 7-10). Заяви від 27.04.2023 р. Вх.№241/1, від 05.01.2023 р. Вх.№457, від 05.06.2023 Вх.№329/1 та від 30.01.2023 р. Вх.№55, підписані мешканцями гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підтверджуються факт неодноразового звернення мешканців до КП «Жилсервіс-5» ДМР із скаргами на [PERSON] , який проживає в кімнаті № [NUMBER] зазначеного гуртожитку, та проханням вчинити дії (а.с.12,13). Відповідно до абз.1 ст.127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до абз.2 ст.128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до абз.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 465/3255/14-ц (провадження № 61-192св17) не можуть вважатися такими, що самоправно зайняли жиле приміщення особи, які вселилися до нього на підставі ордера. У постанові від 12 жовтня 2020 року у справі № 686/27262/18, Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що не може вважатися такою, що самоправно зайняла жиле приміщення також особа, яка вселилася в жиле приміщення без ордера, але на підставі угоди чи дозволу. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З огляду на практику ЄСПЛ виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, статті 19 Закону України Про міжнародні договори України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (пункт 3 частина п`ята статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved