Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

30.06.2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про витребування безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування позову зазначено, що 03.08.2017 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинений виконавчий напис № 7682 про стягнення з позивача заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 99915,88 грн. за Генеральною угодою від 26.10.2015, укладеною між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк». На підставі вказаного виконавчого напису Попаснянський відділ державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області відкрив виконавче провадження [NUMBER]. В процесі виконання цього виконавчого напису з позивача були стягнуті та перераховані на користь АТ КБ ПриватБанк наступні суми: - платіжне поручення № 808 від 15.02.2021 - 3014,47 грн; платіжне поручення № 7011 від 23.12.2020 - 5820,55 грн; платіжне поручення №6935 від 22.12.2020 - 5191,90 грн; платіжне поручення № 577 від 08.02.2021 - 1923,69 грн; платіжне поручення № 4293 від 26.08.2020 5839,27 грн. Тобто усього з позивача на користь відповідача було стягнуто 21 789,88 грн. Оскільки рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02.05.2023 виконавчий напис, вчинений 03.08.2017 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., в реєстрі за № 7682 визнано таким, що не підлягає виконанню, позивач вважає, що кошти на виконання зазначеного виконавчого напису стягнуті безпідставно, тому звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2023 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін у цивільній справі та призначено справу до розгляду. В судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених обставин. В судове засідання з`явилась представник відповідача, позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. До суду подала відзив на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог. Судом встановлено, що 03.08.2017 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинений виконавчий напис № 7682 про стягнення з позивача заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 99915,88 грн. за Генеральною угодою від 26.10.2015, укладеною між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк». На підставі вказаного виконавчого напису Попаснянський відділ державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області відкрив виконавче провадження [NUMBER]. В процесі виконання цього виконавчого напису з позивача були стягнуті та перераховані на користь АТ КБ «ПриватБанк» наступні суми: - платіжне поручення № 808 від 15.02.2021 - 3014,47 грн; платіжне поручення № 7011 від 23.12.2020 - 5820,55 грн; платіжне поручення №6935 від 22.12.2020 - 5191,90 грн; платіжне поручення № 577 від 08.02.2021 - 1923,69 грн; платіжне поручення № 4293 від 26.08.2020 5839,27 грн. Тобто усього з позивача на користь відповідача було стягнуто 21 789,88 грн. Стягнення зазначених сум підтверджується листом Попаснянського відділу державної виконавчої служби у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 3.06.2023 № 60444993/5. Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02.05.2023, яке набуло законної сили 02.06.2023 виконавчий напис, вчинений 03.08.2017 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., в реєстрі за № 7682 визнано таким, що не підлягає виконанню. Також позивачем надано суду засвідчену копію постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису №7682, який видано 03.08.2017 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., який було визнано таким, що не підлягає виконанню Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02.05.2023 у справі 172/362/23, яке набуло чинності 02.06.2023р. Вказане спростовує доводи відповідача, що позивачем у даній справі не надано доказів про порушення його прав та інтересів з боку відповідача АТ КБ «ПриватБанк», та що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого напису нотаріуса №7682 від 03.08.2017, а також доказів фактичного перерахування коштів стягувачу за таким виконавчим провадженням. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що правова підстава, на якій були набуті стягувачем грошові кошти у сумі 21 789,88 грн, на теперішній час не існує, оскільки рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02.05.2023, виконавчий напис, вчинений 03.08.2017 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., в реєстрі за № 7682 визнано таким, що не підлягає виконанню. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справа доказів, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. З огляду на викладене, об`єктивно дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи, викладені в позові, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору сплаченого за подання позовної заяви а також витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи встановлено, що правничу допомогу позивачу надавав адвокат Галкін В.Р., на підставі Договору про надання правової допомоги від 30.05.2023 № 57. Згідно Акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 1 від 30.06.2023, адвокатом були надані послуги у загальній сумі 9000,00 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 113 від 30.06.2023, позивачем сплачено 9000,00 грн відповідно до Акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 1 від 30.06.2023. Згідно рахунка від 28.08.2023 адвокатом була надана правова допомога щодо підготовки відповіді на відзив, та зазначено, що кількість витраченого часу 1,5 год., вартість години роботи адвоката складає 1500 грн, загальна варсть склала 2250 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 173 від 22.08.2023, позивачем сплачено 2250,00 грн. Отже, суд вважає, що позивачем та його представником було належним чином доведено факт понесення [PERSON] судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому така вимога підлягає задоволенню. З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137 ЦПК України, суд приходить висновку достатнім стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 11250,00 грн., які вважає співмірними з обсягом наданих адвокатом послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 858,88 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved