Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Мошенська І.А. звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 19 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №2-2315. 19 грудня 2011 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на частини квартири за позивачем на підставі договору дарування. Відповідно до умов договору дарування дарувальник передав безоплатно позивачу у дарунок частини квартири [ADDRESS] , яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Десятою київською держаною нотаріальною конторою 06 квітня 2005 року за реєстровим №2-н-1096, зареєстрованого Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 29 квітня 2005 року під №179, внесеного до Реєстру прав власності 31 жовтня 2011 року. Позивач зазначає, що з 19 листопада 2011 року вона постійно проживає в квартирі та відкрито володіє всією квартирою, одноособово несе всі втрати на утримання квартири, провела в ній капітальний ремонт, уклала з комунальними службами відповідні договори на обслуговування квартири. Також зазначає, що їй невідомо хто є власником частина квартира (яка складає 7,0 кв.м.). Крім того, на думку позивача, особи, які б претендували на цю частину квартири відсутні, будь-яких дій з боку третіх осіб, які б підтверджували свої права на частини квартири не вчинялось. Позивач вважає, що вона як добросовісний набувач, яка відкрито, добросовісно та безперервно більше 10-ти років володіла спірною частину квартири, має право звернутись до суду за захистом свого майнового права та інтересу шляхом подання позову про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (а.с.55-56) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 17 березня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача Київської міської ради, в якому відповідач просить прийняти рішення згідно чинного законодавства України. У відзиві зазначається, що за доводами позовної заяви, позивачу не відомо, кому належить частину квартири [ADDRESS] та вказується, що однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. (а.с.64-65) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, витребувано з архіву Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу №755/7211/17. (а.с.85-86) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] та [PERSON] . (а.с.113-114) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року витребувано з Десятої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] , в межах якої було видано свідоцтво на право на спадщину на ім`я [PERSON] від 06 квітня 2005 року, за реєстровим №2-н-1069, витребувано з Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію та належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . (а.с.131, 136-137) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року витребувано з Десятої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи №884/2017 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . (а.с.181-182) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.218-219) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Мошенська І.А. в судовому засіданні просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково пояснила, що право власності на частину квартири [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Остання померла [INFO] - за 4 роки до укладання позивачем договору дарування частини квартири. У [PERSON] є 2 спадкоємця першої черги які фактично прийняли спадщину - треті особи у справі, які були обізнані про відкриття спадщини, проте не вчинили жодних дій щоб оформити спадкові права і отримати свідоцтво про право на спадщину. Зазначила, що закон наділяє позивача правом звернутись до суду з даним позовом, оскільки вона відкрито, добросовісно володіє частиною квартири. Представник відповідача Київської міської ради в судове засіданні не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив слухати справу за відсутністю представника відповідача. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засіданні не з`явились, були повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином - за зареєстрованим місцем проживання, заяв чи клопотань до суду не подали. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах даної справи, а також матеріали справи №755/7211/17, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 19 листопада 2011 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдановувана) було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В., зареєстрований в реєстрі за №2-2315, за умовами якого дарувальник передав безоплатно, а обдаровувана прийняла у дарунок частини квартири [ADDRESS] , яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Десятою київською держаною нотаріальною конторою 06 квітня 2005 року за реєстровим №2-н-1096 (а.с.21). Право власності за позивачем на вказану частку квартири зареєстровано у передбаченому законом порядку (а.с.22, 27). Предметом спору в даній справі є визнання за позивачем права власності на1/4 частину вказаної вище квартири, за набувальною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року у справі №755/7211/17 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. (а.с. 229-232 справа №755/7211/17) Вказане рішення в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року у справі №755/7211/17 встановлено наступне: «Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 52). Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Позивач є сином спадкодавця [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, отже є спадкоємцем першої черги за законом. На ім`я позивача [PERSON] також склав заповіт від 06.11.2002 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 3с-4233, яким заповів квартиру [ADDRESS] . Як убачається з матеріалів спадкової справи № 304 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 22.06.2004 року звернувся його син - [PERSON] та із заявою про прийняття спадщини від 11.03.2004 року звернулась опікун недієздатної доньки спадкодавця [PERSON] - [PERSON] . Також, судом встановлено що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.03.2005р. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.04.2005 року, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2н-1069, [PERSON] успадкував частки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [INFO] [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.2005 року, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2н-1799, [PERSON] на підставі ст. 1241 ЦК України (право на обов`язкову частку у спадщині) успадкувала частку квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [INFO] [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] (а.с. 55). Згідно договору дарування частини квартири від 19.11.2011 року, [PERSON] подарував [PERSON] частини квартири [ADDRESS] (а.с. 155). Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.08.2017 р., квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована: частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 07.06.2005 р., та частини - за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 19.11.2011 р. (а.с.153-154)…» «…Як вбачається, 06.09.2017 р. державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] (а.с. 168). Згідно даних матеріалів по спадковій справі 884/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] , у спадкодавця є два спадкоємці першої черги, а саме доньки [PERSON] та [PERSON] (а.с. 167, 168).» За матеріалами справи, що розглядається в даному провадженні, і які містять матеріали спадкової справи №304, заведеної щодо майна померлого [PERSON] (а.с.153-176), та спадкової справи №884/2017, заведеної щодо майна померлої [PERSON] (а.с.195-206), убачається, що державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 07 червня 2005 року [PERSON] , на підставі ст. 1241 ЦК України, видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2н-1799, за яким [PERSON] успадкувала частку квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [INFO] [PERSON] (а.с.174-зворот), [PERSON] державним нотаріусом Десятої київської нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , оскільки згідно даних матеріалів спадкової справи у останньої є два спадкоємця першої черги - діти спадкодавця, які фактично прийняли спадщину: [PERSON] та [PERSON] (а.с.205). Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом із тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно з частинами першою, четвертою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, у тому числі на житловий фонд. Районні та обласні ради здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад від імені територіальних громад сіл, селищ, міст. За змістом положень ч.1, 3 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Матеріали справи не містять доказів визнання відумерлою спадщини, що складається з частку квартири [ADDRESS] . Разом із тим, ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів ; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача або не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові. Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. У справі, яка розглядається в даному провадженні, встановлено, що спірна частина квартири не належить територіальній громаді в особі органу місцевого самоврядування - Київської міської ради. Разом із тим, у спадкодавця [PERSON] є два спадкоємця першої черги, які фактично прийняли спадщину: [PERSON] та [PERSON] , які за клопотанням сторони позивача залучені до участі у справі як треті особи, заяв про заміну неналежного відповідача або про залучення співвідповідачів позивачем подано не було. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Тобто, пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав. Зважаючи на викладене, оскільки позивачем до участі у цій справі не залучені як співвідповідачі особи, які фактично прийняли спадщину після смерті останнього власника спірної частини квартири, суд убачає підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю, через їх пред`явлення до неналежного складу відповідачів. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed