Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

У листопаді 2023 року позивачка [PERSON] засобами поштового зв`язку звернулась до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, посилаючись на статті 526, 625,1050 ЦК України, просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 73 137, 20 грн та три проценти річних у розмірі 4 753,92 грн. Позов обґрунтувала тим, що 16 серпня 2021 року відповідач [PERSON] узяв у неї в борг 2000 доларів США, які зобов`язався повернути до 05 вересня 2021 року, про що в цей же день написав розписку. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів за розпискою не виконав. Станом на дату звернення до суду (16.11.2023) заборгованість відповідача за розпискою становить 2000 доларів США, що з урахуванням встановленого Національним банком України на вказану дату курсу долара США (36,5686), складає 73 137,20 грн, які підлягають стягненню на її користь. Крім того, з відповідача на її користь за 26 місяців за період з 05.03.2020 по 16.11.2023 підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 130 доларів США, що за курсом складає 4 753,92 грн. Ухвалою судді від 04 грудня 2023 року, після виконання вимог, передбачених частиною шостої статті 187 ЦПК України, відмовлено позивачці у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю її вимогам пункту 8 частини третьої статті 175, частин четвертої, п`ятої статті 177 ЦПК України та надано позивачу строк десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених в ній недоліків. Ухвалою судді від 25 грудня 2023 року у зв`язку зі сплатою позивачкою судового збору не за реквізитами, вказаними в ухвалі судді від 04 грудня 2023 року, продовжено строк для усунення недоліків, встановлений в ухвалі від 04 грудня 2023 року, не більше ніж на десять днів з дня вручення копії цієї ухвали. Ухвалою судді від 18 січня 2024 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19 лютого 2024 року. Цією ухвалою зобов`язано позивача подати суду до 19 лютого 2024 року для огляду в судовому засіданні оригінал розписки [PERSON] від 16 серпня 2021 року. 07 лютого 2024 року від позивачки до суду на виконання вимог ухвали від 18 січня 2024 року надійшов оригінал розписки [PERSON] від 16 серпня 2021 року, яку приєднано до матеріалів справи. 19 лютого 2024 року відповідно до пункту 1 частини 2 статті 198 , частини 2 статті 223 ЦПК України підготовче засідання було відкладено на 06 березня 2024 року за клопотанням відповідача. Ухвалою суду від 06 березня 2024 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду на 19 березня 2024 року. Позивач [PERSON] у призначене судове засідання не прибула, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином в порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України, за зареєстрованим місцем проживання, вказаним у позовній заяві. Згідно з інформацією про відстеження поштового відправлення (трек-номер 0600096288112), яка розміщена на сайті АТ «Укрпошта», відправлення їй вручено особисто. У поданій до суду заяві [PERSON] просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у призначене судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся в порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України, за адресою зареєстрованого місця проживання, проте конверт із судовою повісткою повернуто до суду з поштовою відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». У такому випадку відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання. Подав до суду заяву, в якій зазначив, що визнає та підтверджує свій борг в сумі 73 137, 20 грн та 3 % річних у сумі 4 753,12 грн, не відмовляється його погасити, але не міг виконати зобов`язання раніше, оскільки не мав і не має зв`язку з позивачкою. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 16 серпня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 2000 доларів США, які зобов`язався повернути до 05 вересня 2021 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики позивачка надала розписку від 16 серпня 2021 року, в якій рукописним способом за допомогою кулькової ручки синього кольору зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] 2 000 доларів США, які зобов`язується повернути до 05 вересня 2021 року ( а.с.6,49). Як убачається зі змісту позовної заяви, відповідач [PERSON] за укладеним договором позики згідно з розпискою від 16 серпня 2021 року грошових коштів позивачці не повернув, а тому не виконав взяте на себе зобов`язання щодо повернення всієї суми грошового зобов`язання, строк виконання якого настав 05 вересня 2021 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з правилами частини другої статті 640 цього Кодексу якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За змістом частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. Відповідно до частини другої цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 16 листопада 2022 року у справі №301/2052/18. Надана суду розписка містить твердження відповідача про отримання ним грошових коштів від позивачки та зобов`язання його повернути позивачці визначену суму грошей до певної дати, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, передбаченого частиною 1 статті 1046 ЦК України, і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної в ній суми грошей. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилом частини другої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, а у разі неможливості його повернення кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (частина третя цієї статті). Таким чином, суд вважає встановленим, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 16 серпня 2021 року укладено договір позики, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] , підписаної ним, яка долучена до матеріалів справи та підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання [PERSON] за цим договором. Вирішуючи питання про визначення суми боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд виходить з такого. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України- гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З розрахунку заборгованості, наведеного в позовній заяві, вбачається, що позичальник не виконав свого зобов`язання щодо сплати суми боргу в іноземній валюті 2 000 доларів США у строк до 05 вересня 2021 року, тому повинен сплатити суму боргу, яка визначена у гривні за курсом долару США (36,5686 грн), встановленим Національним банком України станом на дату звернення позивача до суду ( 16.11.2023), виходячи з такого розрахунку: 2 000 доларів США х 36,5686 грн = 73 137,20 грн. Проте, офіційний курс долару США, встановлений Національним банком України станом на дату звернення позивачки до суду (16.11.2023), згідно з відомостями, розміщеними у відкритому доступі на офіційному веб-сайті банку, становить 36,2643 грн (а.с.12-14). Водночас, офіційний курс долару США, встановлений Національним банком України станом на день ухвалення судового рішення (19.03.2024), згідно з відомостями, розміщеними у відкритому доступі на офіційному веб-сайті банку, становить 38,9744 грн (а.с.77-77). З урахуванням офіційного курсу долара США, встановленого Національним банком України станом на день звернення позивачки до суду (16.11.2023 - 36,2643 грн) та встановленого на день ухвалення рішення суду (19.03.2024- 38,9744 грн) заборгованість за договором позики від 16 серпня 2021 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , становитиме у гривневому еквіваленті: 72 528,60 грн (2000 доларів США х 36, 2643 грн) та 77 948,80 грн (2000 доларів США х 38,9744 грн) відповідно. Таким чином, беручи до уваги, що умовами договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , не передбачено порядок визначення суми боргу у гривнях, а офіційний курс долара США, встановлений Національним банком України станом на день звернення позивачки до суду (16.11.2023), зазначений в позовній заяві, не відповідає офіційному курсу долара США, встановленому Національним банком України, що розміщений на офіційному веб-сайті банку станом на 16.11.2023, то суд вважає за можливе застосувати положення статті 533 ЦПК України та визначити суму боргу, яку відповідач зобов`язаний сплатити позивачці, за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України станом на день ухвалення судового рішення (19.03.2024), що складає 77 948,80 грн (2000 доларів США х 38, 9744 грн). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки трьох процентів річних, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку факт порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення грошових коштів за договором позики встановлений та підтверджений матеріалами справи. Як зазначено в пункті 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває донині. У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 від 20 вересня 2019 року у справі № 638/10417/15-ц. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 06.09.2021 по 23.02.2022, тобто за 171 день (117 днів за період з 06.09.2021 по 31.12. 2021 + 54 дні за період з 01.01.2022 по 23.02.2022). Три проценти річних за період з 06.09.2021 по 23.02.2022 становлять 28,11 доларів США, що виходячи зі змісту позовних вимог, заявлених в гривневому еквіваленті, складають 1 095,57 грн ( 28,11 доларів США х 38,9744 грн). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки на день ухвалення судового рішення (19.03.2024) підлягала б сума боргу за договором позики згідно з розпискою від 16 серпня 2021 року в розмірі 77 948,80 грн та три проценти річних за період з 06.09.2021 по 23.02.2022 в розмірі 1095,57 грн, всього 79 044,37 грн. Заяви про збільшення розміру позовних вимог в порядку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивачка до суду не подала. У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, і з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачки [PERSON] заборгованість за договором позики згідно з розпискою від 16 серпня 2021 року в межах позовних вимог у сумі 73 137,20 грн та три проценти річних за період з 06.09.2021 по 23.02.2022 у сумі 1 095,57 грн, всього на загальну суму 74 232,77 грн. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір). Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становить 2 684 гривні. За подання даного позову майнового характеру, виходячи із заявленого розміру позовних вимог - 77 891,21 грн та підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», сплаті підлягав судовий збір у сумі 1 073,60 грн. Позивачка згідно з квитанцією №1261937905 від 04 січня 2024 року сплатила судовий збір у сумі 1 100 гривень, який розрахувала, виходячи з ціни позову 77 891, 21 грн, вказаної в уточненій позовній заяві ( а.с. 36). Вказана сума судового збору зарахована до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.38). Тобто позивачка за подання позову сплатила судовий збір у більшому розмірі, ніж передбачено Законом, сума переплаченого судового збору становить 26,40. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (частина друга статті 7 Закону України «Про судовий збір». Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з такого розрахунку: 74 232,77 грн х 100: 77891,21 грн = 95,30 % (відсоток розміру задоволених позовних вимог); 1 073,60 грн :100 х 95,30 = 1 023,14 грн ( сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог). Таким чином, з відповідача на користь позивачки за правилами частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1023,14 грн. Судовий збір в сумі 26,40 грн, який позивачка сплатила в більшому розмірі, ніж встановлено законом, за її клопотанням повертається їй ухвалою суду відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial