Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

[PERSON] в порядку окремого провадження звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Газімагуса Енібогазічі Турецької Республіки Північного Кіпру. Заява мотивована тим, що заявник [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження серії\~ [NUMBER] , виданим Калинівським відділом РАЦС Вінницької області 06.08.1980 року. [PERSON] тривалий час проживав за межами території України, зокрема на території Турецької Республіки Північного Кіпру. 02.02.2024 року [PERSON] та [PERSON] повідомили, що їх син помер. У зв`язку з цим видано свідоцтво про смерть від 05.02.2024 року, яким підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] у м. Газімагуса Енібогазічі Турецької Республіки Північного Кіпру. Заявник позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть її сина у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, через те, що неможливо отримати медичний документ,\~що може\~бути прийнятий\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~для здійснення\~реєстрації смерті\~відповідно до\~вимог ст.\~17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану». Встановлення факту смерті сина заявнику необхідне для державної реєстрації смерті померлої особи, що має бути проведена державним органом України, та для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Викладене вище стало підставою для звернення до суду з цією заявою. В судове засідання заявник [PERSON] та її представник не з`явилися, але представником заявника була подана до суду заява, в якій вона просила розгляд справи провести в порядку письмового провадження, за наявними у справі доказами, вимоги заяви підтримала та просила заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у місті\~Вінниці Центрального\~міжрегіонального управління\~юстиції Міністерства\~юстиції (м.\~Київ)в судове засідання не з`явився, але на адресу суду 28.03.2024 року надійшла заява начальника відділу Масної О.В., в якій остання просила судовий розгляд проводити без участі представника відділу, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, але на електронну адресу суду від нього надійшла заява у якій він просить проводити розгляд справи у його відсутність, та просив вимоги заяви про встановлення факту смерті сина задовольнити. З огляду на викладене суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність учасників справи. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Калинівським відділом РАЦС Вінницької області 06.08.1980 року (а.с. 9), а тому заявник є належною особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті. Згідно із ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Як вбачається із перекладу документу з назвою свідоцтво про смерть від 05.02.2024 року (Форма XVI), виданого Турецькою Республікою Північний Кіпр, [PERSON] , [INFO] , персональний ідентифікаційний номер [NUMBER] , помер [INFO] , у м. Газімагуса Енібогазічі, номер лікарського сертифіката/документа про смерть 0020959, причина смерті раптова серцева смерть. Свідоцтво надано 05.02.2024 року (а.с. 10, 11, 12-14). Довідкою №60 від 06.03.2024 року виданою КП ВМР «Комбінат комунальних підприємств», підтверджується те, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , похований 09.02.2024 року на кладовищі «Підлісне», Вінницької міської територіальної громади, згідно запису в книзі реєстрації поховань №403 від 09.02.2024 року (а.с. 22). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації актів цивільного стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України 23.05.2001 № 32/5/101 (у редакції наказу Мін`юсту України, МЗС України 25.08.2004 року № 90/5/191 (г1066-04), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.06.2001 року за № 473/5664, реєстрація смерті громадян України, померлих за кордоном, провадиться консулом за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті, виявлення тіла померлого або за місцем поховання. Реєстрація смерті провадиться за письмовою заявою родичів померлого, компетентних органів країни перебування, адміністрації медичного закладу, у якому настала смерть, та інших осіб на підставі: медичного документа про смерть, виданого медичним закладом, довідки про смерть, виданої компетентними органами, держави перебування. Іноземні офіційні документи користуються доказовою силою офіційних документів на території України за умови їх засвідчення штампом апостиль та перекладу на українську мову. Слід зазначити, що так звана «Турецька Республіка Північного Кіпру» була засуджена світовим співтовариством і оголошена незаконною. За винятком Туреччини, жодна держава або міжнародна організація не визнає цю територію. Невизнання цієї території світовим співтовариством, і Україною, зокрема, унеможливлює захист громадян України з боку дипломатичних установ України, усі документи, видані на цій території, не визнаються Україною. Легалізація документів (проставлення штампу апостиль) компетентними органами Кіпру є неможливою. За змістом ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VІ від 01.07.2010 року, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи з певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до п. 1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Заявник отримати свідоцтво про смерть [PERSON] у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ), не має можливості, оскільки на запит представника заявника від 12.03.2024 року було надано відповідь, з якої вбачається, що зареєструвати смерть гр. [PERSON] не представляється можливим без пред`явлення документів, перелік яких визначений главою 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, та які є підставою для державної реєстрації смерті, а саме: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Таким чином, у заявника відсутня можливість зареєструвати факт смерті сина - [PERSON] та отримати відповідне свідоцтво про смерть згідно з вимогами чинного законодавства України. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав (в даному випадку спадкових прав). Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів» Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати вказані вище загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] , [INFO] , встановленим. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заяву [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved