Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

До Дарницького районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА», в обґрунтування якого зазначив, що з 29.06.2016 по 10.03.2023 він з відповідачем перебував у трудових відносинах. З період з квітня 2022 по березень 2023 відповідач нарахував, але не виплатив на його користь заробітну плату в розмірі 820 523,12 грн. З 10.03.2023 трудові відносини з відповідачем припинені, проте заробітна плата на день звільнення так і не була виплачена, розрахунок з позивачем не було проведено, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 820 523,12 грн. Крім того, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн. Ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження, розпочато підготовче провадження. На адресу суду від представника відповідача Пирогівського В.В. надійшов відзив, у якому відповідач часково визнав позов, вказав, що сума заборогованості перед позивачем з виплати заробітної плати є завищеною, оскільки при виплаті, з цієї суми віднімаються податки та збори, у зв`язку з чим відповідач вважає, що на користь позивача слід стягнути 654 262,12 грн. Крім того заперечував заявлену позивачем суму витрат на правову допомогу у розмірі 60 000,00 грн., вважає її безпідставною та недоведеною. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявки в судове засідання всіх учасників справи. Перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 29.06.2016 по 14.03.2023 перебував у трудових відносинах з ДП «ЗАВОД 410 ЦА» (а.с. 10-12). Позивача прийнято на посаду радника генерального директора ДП «ЗАВОД 410 ЦА», на підставі наказу від 29.06.2016 №86/о, наказом ДП «ЗАВОД 410 ЦА» від 08.11.2017 №243/о позивача призначено на посаду заступника Генерального директора з правових питань, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10-11). 14.03.2023 року позивача звільнено з посади заступника Генерального директора з правових питань, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, за згодою сторін, що підтверджується наказом Державного підприємства «ЗАВОД 410 ЦА» від 10.03.2023 року №180/о (а.с. 11). З довідки №61 від 21.03.2023 року вбачається, що за період з квітня 2022 по березень 2023 відповідачем нараховано на ім`я позивача дохід в розмірі 820 523,12 грн., з яких до виплати 654 262,12 грн. (а.с. 13). Станом на день розгляду даної справи заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати не погашена, кошти не сплачені, розрахунок при звільненні не здійснено. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 115 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 22 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Всупереч трудовому законодавству, відповідач при звільненні нарахував але не виплатив позивачу заробітну плату. Суд зауважує на те, що представником відповідача не було надано належних та допустимих доказів про те, що позивач фактично не виконував своїх трудових обов`язків, крім цього, його доводи спростовуються індивідуальними відомостями про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, згідно з якими позивачу була нарахована заробітна плата за весь період його перебування в трудових відносинах з відповідачем (а.с. 14-16). У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з виплати заробітної плати відповідачем у нього утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 820 523,12 грн. На час розгляду справи представником відповідача не надано до суду будь-яких доказів, щодо належного виконання зобов`язань з виплати заробітної плати позивачу. Суд відхиляє доводи відповідача стосовно необхідності стягнення заробітної плати в розмірі 820 523,12 грн., а необхідності стягнення саме в розмірі 654 262,12 грн., за вирахуванням податків та зборів, оскільки в даному випадку податки і збори підлягатимуть утриманню із заробітної плати позивача саме при її виплаті відповідно до п. 168.1.2. Податкового кодексу України, що відбуватиметься на стадії виконання рішення суду, що також узгоджується з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці». Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За звернення до суду з даним позовом позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Також позивач до ухвалення рішення по суті справи звернувся з заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000,00 грн., в стягненні якої відповідач просив відмовити. Ураховуючи наведені у відзиві доводи щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, оцінюючи їх обґрунтованість, розумність і співмірність, враховуючи предмет спору, з урахуванням складності відповідних процесуальних питань та їх значення для сторін, а також і те, що стягнення витрат не повинно становити надмірний тягар для іншої сторони, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді з 60 000,00 грн. до 8 000,00 грн. У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки сформульовані у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, №910/7586/19 та №910/16803/19. Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України витрати, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено у п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Крім того, позивач окремою заявою до ухвалення рішення суду заявив про розподіл витрат на професійну правову (правничу) допомогу. З матеріалів справи вбачається, що позивачем фактично понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60000,00 грн., що підтверджується: - договором від 25.05.2023 № КВ-20230525-01 про надання правничої допомоги; - завданням (запиту, доручення) клієнта від 25.05.2023 № 001 до договору від 25.05.2023 № КВ-20230525-01; - актом виконаних робіт (звіту про надану правову допомогу) від 15.01.2024 № 001 до договору від 25.05.2023 № КВ-20230525-01 про надання правничої допомоги; - рахунком від 15.01.2024 № КВ-0001 на суму 60 000,00 грн. У відповідності до п. 49 договору від 25.05.2023 № КВ-20230525-01 про надання правничої допомоги, розмір гонорару (вартість правничої допомоги, що надається за договором) та порядок його обчислення, визначається додатковими угодами, або може встановлюватись за згодою між адвокатським об`єднанням та клієнтом (замовником) під час прийняття до виконання окремих завдань (запитів, доручень) клієнта. У відповідності до завдання (запиту, доручення) клієнта від 25.05.2023 № 001 до договору від 25.05.2023 № КВ-20230525-01, розмір гонорару становить 60000,00 грн. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач фактично оплатив витрати на професійну правничу допомогу, рахунок від 15.01.2024 № КВ-0001 на суму 60 000,00 грн. виставлений, проте не сплачений. При цьому з правовою позицією викладеною в постанові КЦС ВС від 13.07.2022 року у справі №492/280/21 витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Основними критеріями визначення та розподілу судових витрат є їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Схожі правові висновки викладені в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі No 755/9215/15-ц). Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, підлягає зменшенню, оскільки заявлений розмір до відшкодування є очевидно завищений і непропорційний до кількості та змісту вчинених представником позивача процесуальних дій в межах даної справи: представником позивача було складено лише одну заяву по суті (позов), відповідь на відзив до суду не надходила, що не вимагало від представника позивача значних зусиль при підготовці до розгляду справи по суті, враховано кількість заяв та клопотань про відкладення судових засідань; кількість відкладених та проведених судових засідань; категорія справи не є специфічною, а навпаки - характеризується відносно сталою судовою практикою та незмінюваністю норм матеріального права. На підставі викладеного,

Outcome: approved