Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У вересні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра», в якому просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 14.09.2019 року по 11.08.2021 року у сумі 436 363, 20 грн., вирахувавши всі необхідні податки та платежі. Позов мотивований тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року позов [PERSON] до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та оплату часу вимушеного прогулу було задоволено. Поновлено на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 року. Стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 року по 13.06.2019 року включно у розмірі 500201, 52 грн. за вирахуванням необхідних податків та платежів. Позивач зазначила, що постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року скасовано, прийнято нову постанову, якою відмовлено у її позові. Постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 10.05.2022 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року залишено без змін та поновлено їх дію. Позивачем вказано, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року про поновлення на роботі відповідачем було виконано лише 12.08.2021 року. Посилаючись на ст. 236 КЗпП України, позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 14.09.2019 року по 11.08.2021 року (540 робочих днів) у сумі 436 363, 20 грн., вирахувавши всі необхідні податки та платежі. Ухвалою від 04.10.2022 р. вищевказаний позов залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, а саме: сплатити судовий збір. Провадження у справі відкрито ухвалою від 06 лютого 2023 року з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В березні 2023 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14.06.2019 року по 11.08.2021 року у сумі 436 363, 20 грн., вирахувавши всі необхідні податки та платежі, та стягнути судовий збір. Представником відповідача подано відзив, в якому Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра`вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що твердження позивача про невиконання рішення суду з 13.06.2019 року по 11.08.2021 року є необґрунтованими. Зазначив, що на думку відповідача, виконавчий лист Подільським районним судом від 06.08.2019 року було видано незаконно, оскільки рішення суду від 13.06.2019 року не набрало законної сили. Також відповідач вказав, що ухвалою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року було відкрито апеляційне провадження та зупинено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року, тому відповідач не мав обов`язку поновлювати позивача та виплачувати заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, рішеннями Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2019 року та від 04.11.2019 року були задоволені адміністративні вимоги Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» до Печерського РВ ДВС, визнано протиправними та скасовані постанови про накладання штрафу у зв`язку з тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року зупинено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року і як наслідок, був відсутній обов`язок у відповідача поновлювати позивача на роботі. У подальшому, постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року залишено без змін. У відзиві зазначено, що відповідачем було виконано постанову Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року, одразу після отримання повного тексту рішення суду та видано наказ про поновлення позивача 11.08.2021 року. Крім того, представник відповідача у відзиві зазначив щодо пропущеного строку позовної давності. Вказав, що у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року зазначено, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою. Таким чином, відповідач просив застосувати строк позовної давності у три місяці відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Позивачем подано відповідь на відзив, в яких сторона позивача зазначає, що 13.06.2019 року у судовому засіданні за участі позивача і представника відповідача було проголошено вступна та резолютивна частина судового рішення, тому твердження відповідача у відзиві про те, що не було відомо про задоволення позовних вимог є безпідставними і мать на меті ввести суд в оману. Також, згідно вимог ч. 8 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконного звільнення працівника підлягає негайному виконанню.Заначила, що Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 року дійшов висновку, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Щодо рішень Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання незаконними і скасування постанов про накладання штрафу вважає, що дані рішення не мають юридичного значення для вирішення питання стосовно предмета спору. Позивач вказала на необгрунтованість доводів відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року щодо порушення строків позовної давності. Враховуючи, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року відступила від правового висновку стосовно того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є складовою заробітної плати, вказавши, що по суті, це є неотримана заробітна плата за невиконання трудової функції не з вини працівника, відсутні підстави для застосування значених відповідачем висновки. На момент виникнення спірних правовідносин ч. 2 ст. 233 КЗпП України встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того зазначила, що відповідно до п.1 глави ХІХ КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу продовжуються на строк дії карантину. Оскільки постановами Кабінету Міністрів України термін карантину на території України продовжено було до 30.04.2023 року, доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору, є необґрунтованими на думку позивача. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав, наведених в ньому, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві, пояснення надали аналогічні, зазначеним у відзиві. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток у Національному Києво-Печерському державному історико-культурному заповіднику. Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника № 465-о від 19 грудня 2016 року [PERSON] звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач не погодилась з підставами свого звільнення та оскаржила наказ про звільнення її з займаної посади в судовому порядку. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року у справі № 758/838/17 позов [PERSON] до Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та оплату часу вимушеного прогулу було задоволено; поновлено на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 року; стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 року по 13.06.2019 року включно у розмірі 500 201, 52 грн. за вирахуванням необхідних податків та платежів. ( а.с. 8-15) 31.07.2019 [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про виконання вказаного рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року. Національний Києво-Печерського історико-культурного заповідник звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року роз`яснено судове рішення від 13.06.2019 року в частині поновлення [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 року. (а.с.16-18) Постановою Печерського районного відділу ДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 08.08. 2019 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа про поновлення на посаді [PERSON] старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника. (а.с.21) Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, зупинено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року. (а.с.109) Постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника задоволено, рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року скасовано, прийнято нову постанову, якою відмовлено [PERSON] у позові до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. (а.с.24-34) Постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с. 35-42) Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року залишено без змін. (а.с. 43-51) Постановою Верховного Суду від 10.05.2022 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року залишено без змін. Поновлено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року. (а.с.52- 59) НаказомНаціонального заповідника «Києво-Печерська Лавра» № 237-о від 11.08.2021 року «Про поновлення на посаді [PERSON] » поновлено [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток з 19.12.2016 року. (а.с. 64) Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною другою статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Згідно частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22). Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). Згідно зі статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. У статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц. Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Судом встановлено, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року відповідач отримав 31.07.2019 із заявою [PERSON] про виконання вказаного судового рішення. У порушення вищезазначиних норм трудового законодавства, а також принципу загальнообов`язковості судового рішення, відповідач, отримавши рішення суд, не виконав рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] . В матеріалах справи відсутні будь- які інші дані про те, що відповідачу було раніше відомо про зміст рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року. Враховую вищевикладене, суд вважає, що обов`язок виконати судове рішення у відповідача виник з 31 липня 2019 року. Суд звертає на увагу, що ухвалою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року зупинено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року. (а.с.109) Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що період затримки виконання судового рішення слід рахувати до 01.09.2019 року, оскільки вже 02.09.2019 року ухвалою суду було зупинено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року. Таким чином, дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам суд дійшов висновку про те, що невиконання відповідачем з 31.07.2019 року по 01.09.2019 року рішенняПодільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 рокумає наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Доводи відповідача щодо пропуску позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку для звернення до суду суд вважає безпідставними з огляду на таке. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, доводи відповідача щодо застосування строку давності є безпідставними, оскільки у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] стосуються стягнення належної їй заробітної плати, яка відповідно до статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення до суду. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню, суд виходить з такого. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Вирішуючи даний спір, суд бере розрахунок, який міститься в рішенні Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року, де вказана середньоденна заробітна плата позивача - 808,08 грн. Період невиконання відповідачем рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року(з 31.07.2019 року по 01.09.2019 року) становить 22 робочих дні. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути середньоденну заробітна плата позивача 808,08 грн. за період з 31.07.2019 року по 01.09.2019 року (22 робочих дні) у розмірі 17 777,76 грн. (808,08 *22 робочих дні =17 777, 76 грн.) На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з урахуванням суми задоволених вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,4 грн. (мінімальний розмір за вимог майнового характеру за ставкою 2022 р. - часу звернення до суду). На підставі викладеного, cт.ст.233, 236 КЗпП України,

Outcome: partial