Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Виноградівської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачкою по справі [PERSON] , позивач уклав шлюб 16.05.2009 року, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області, зроблено відповідний актовий запис за № 47. За час спільного проживання у сторін народилася одна дитина-син [PERSON] , [INFO] . На протязі останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Відповідачка [PERSON] , близько восьми місяців, як пішла проживати до своїх батьків в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , залишився проживати разом із сином [PERSON] . В подальшому, Рішенням Виноградівського районного суду від 20.02.2024 року по справі №299/8503/23, шлюб між позивачем та відповідачкою [PERSON] -розірвано. Визначено місце проживання спільного сина [PERSON] , [INFO] з його батьком та залишено його на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля його батька - позивача [PERSON] . Ще до розірвання шлюбу із відповідачкою, спільний син сторін [PERSON] , проживає зі позивачем та знаходиться на його повному утриманні. Відповідачка [PERSON] ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Позивач [PERSON] повністю опікуються долею спільного сина [PERSON] Намагається максимально забезпечувати його потреби, займаєтьсяся вихованням, проявляє турботу про фізичний та духовний розвиток, купляє одяг, взуття інші необхідні речі, докладає всіх зусиль, щоб син отримав відповідне для його віку та потреб харчування та догляд. Будь-яких перешкод для виконання відповідачкою [PERSON] своїх батьківських обов`язків, позивач ніколи не чинив та не чинить. Зокрема, неодноразово пропонував відповідачці хоча б поспілкуватися із своїм сином. Таким чином, відповідачка свідомо нехтує та взагалі відмовилася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, не цікавиться її долею, участі у її вихованні та розвитку не приймає, матеріально дитині не допомагає, тобто жодного контакту з дитиною не підтримує. А тому на підставі вищенаведеного позивач просить позбавити відповідачку [PERSON] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини-сина [PERSON] , [INFO] , а також просить суд стягнути із відповідачки аліменти на утримання дитини в розмірі по 3000 грн., щомісячно по досягненню дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої на задоволенні позову наполягає та просив розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином, своєчасно повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про часткове визнання заявленого до неї позову, зокрема в частині позбавлення її батьківських прав, то в задоволенні позову не заперечує, щодо позовних вимог в частині стягнення із неї аліментів на утримання дитини, то в задоволенні таких просила суд відмовити. Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Виноградівської міської ради, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та Висновок органу опіки та піклування Виногадівської міської ради за №02.1-15/1225 від 18.03.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] , відносно її сина- [PERSON] , [INFO] . Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, з відповідачкою по справі [PERSON] , позивач уклав шлюб 16.05.2009 року, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області, зроблено відповідний актовий запис за № 47. За час спільного проживання у сторін народилася одна дитина-син [PERSON] , [INFO] . На протязі останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Відповідачка [PERSON] , близько восьми місяців, як пішла проживати до своїх батьків в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , залишився проживати разом із сином [PERSON] . В подальшому, Рішенням Виноградівського районного суду від 20.02.2024 року по справі №299/8503/23, шлюб між позивачем та відповідачкою [PERSON] -розірвано (Рішення 22.03.2024 року набрало законної сили). Вказаним Рішенням також визначено місце проживання спільного сина сторін- [PERSON] , [INFO] з його батьком та залишено його на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля його батька - позивача [PERSON] . Встановлено, що до розірвання шлюбу із відповідачкою, спільний син сторін [PERSON] , проживає зі позивачем та знаходиться на його повному утриманні. Відповідачка [PERSON] ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Фактично відповідачка не спілкується з своїм сином, що є необхідним для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Позивач [PERSON] повністю опікуються долею спільного сина [PERSON] Намагається максимально забезпечувати його потреби, займається самостійно його вихованням, проявляє турботу про фізичний та духовний розвиток, купляє одяг, взуття інші необхідні речі, докладає всіх зусиль, щоб син отримав відповідне для його віку та потреб харчування та догляд. Будь-яких перешкод для виконання відповідачкою [PERSON] своїх батьківських обов`язків, позивач ніколи не чинив та не чинить. Зокрема, неодноразово пропонував відповідачці хоча б поспілкуватися із своїм сином. Але цього робити відповідачка очевидно не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків. Вона зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров`я свого сина, не дбає про його інтереси. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21, Верховний Суд дійшов висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (Постанова Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19). В ході підготовки висновку органом опіки та піклування Виноградівської міської ради за №02.1-15/1225 від 18.03.2024 року встановлено, що відповідно до наданої характеристики депутатом Виноградівської міської ради [PERSON] , громадянин [PERSON] проявив себе виключно з позитивного боку. Проживає з дитиною [PERSON] , 2010 року народження, якого самостійно виховує та утримує без участі матері дитини. За свідченням сусідів, працьовитий, товариський і ввічливий. Згідно характеристики Виноградівської ЗОШ І-ІІІ ст. [PERSON] за час навчання в школі зарекомендував себе старанним, дисциплінованим, працелюбним, уважним учнем. Володіє навчальним матеріалом на достатньому та високому рівні. Бере участь у суспільно-корисній праці. Доручення учнівського колективу, класного керівника виконує вчасно і добросовісно. Батько підтримує постійний зв`язок із школою та класним керівником, постійно відвідує батьківські збори. Спеціалістами служби у справах дітей та Центром надання соціальних послуг обстежено умови проживання [PERSON] встановлено, що чоловік проживає за адресою [ADDRESS] , разом з сином [PERSON] , 2010 року народження. Будинок складається з 4 житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, коридору. Наявні всі комунальні зручності. Умови проживання хороші. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови. [PERSON] , [INFO] подав заяву, в якій зазначено, що і надалі бажає проживати з батьком за адресою [ADDRESS] , і залишитися на його утриманні, так як мама не піклується про нього. Відповідно акту оцінки потреб сім`ї, який складається центром надання соціальних послуг зазначено, [PERSON] належним чином виконує обов`язки по вихованню, навчанню та розвитку дитини. Дбає про його розумовий, соціальний та духовний розвиток, у зв`язку з вищенаведеним, служба у справах дітей вважає доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] . За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, свого народу, своєї Батьківщини. Зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Вищевказані обставини свідчать про те, що поведінка матері дитини-відповідачки [PERSON] пов`язана з її самоусуненням від виконанням батьківських обов`язків, суперечить інтересам дитини [PERSON] , позбавляє його відповідних соціальних благ, створює перешкоди у реалізації відповідних прав та обов`язків. Відповідачка, як мати дитини свідомо нехтує батьківськими обов`язками та ухиляється від їх виконання, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав, що також підтверджується обставинами, встановленими Рішенням Виноградівського районного суду від 20.02.2024 року по справі №299/8503/23, а тому суд приходить до переконання, що наявні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносної сина [PERSON] , [INFO] , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. При цьому, суд роз`яснює відповідачу, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідно до абз. 7 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Позивач вважає, що відповідачка [PERSON] повина сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 3000 грн. щомісячно, по досягненню дитиною повноліття. Відповідно до вимог ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначених за рішенням суду, може бути згодом зменшений або збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказане також кореспондується частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, якаю держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, моральної і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів прошу суд врахувати положення статті 182 Сімейного Кодексу України та те, що відповідач є працездатна особа, не має виплат по іншим виконавчим документам. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 183 Сімейного Кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 191 СК України, передбачено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За приписами СК України матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за наявності обставин, що мають істотне значення, безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання. З урахуванням принципів розумності та справедливості, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає підставною сумою аліментів в розмірі по 3000 грн. на дитину, що не є заздалегідь непомірним для сплати відповідачем та буде в достатній мірі відповідати заявленим позивачем потребам утримання дитини, з огляду на законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину. Крім того, суд роз`яснює, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану платника аліментів одержувач аліментів, рівно як і платник аліментів вправі в порядку ст. 192 СК України звернутися до суду з позовом відповідно про збільшення чи зменшення розміру аліментів. Рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. На підставі вище наведеного суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі по 3000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду, а саме від 04.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Outcome: approved