Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

29.12.2023р. [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В червні 2023 року шлюб між сторонами було розірвано і після його розірвання, за спільною згодою батьків, діти залишились проживати разом з матір`ю. Однак, на теперішній час, між [PERSON] та [PERSON] стали виникати суперечки та конфлікти з приводу того з ким в подальшому будуть проживати їхні діти, а тому виникла необхідність у вирішенні між ними даного спору, оскільки в добровільному порядку вирішити його вони більше не можуть. Позивач вважає, що проживання доньки та сина разом з нею буде відповідати інтересам дітей, оскільки вона в змозі забезпечити їм гармонійний розвиток та зростання в атмосфері любові і моральної підтримки. Також зазначає, що не має на меті перешкоджати батьку приймати участь в житті дітей, однак просить визначити їхнє місце проживання саме з нею. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала та пояснила, що діти весь час проживають разом з нею, відповідач з сім`єю не проживає вже понад два роки. У червні 2023 року вони в судовому порядку розірвали свій шлюб, діти залишились проживати з нею, хоча рішенням суду місце проживання дітей визначено не було. Періодично між нею та колишнім чоловіком виникають спори щодо методів та способів виховання дітей. Через це час від часу відповідач висловлює свою незгоду з тим, щоб діти проживали разом з матір`ю та бажає забрати їх до себе. В зв`язку з цим, [PERSON] вважає, що [PERSON] може вчинити дії щодо зміни місця проживання дітей, а тому наполягала на задоволенні своїх вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою його проживання. Однак, судові відправлення були повернуті з зазначенням причини «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, надіслав суду клопотання про розгляд цивільної справи за його відсутності. Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого позивача у судовому засіданні не заперечувала. Заслухавши пояснення позивача та дітей, дослідивши матеріали справи та давши оцінку зібраним доказам, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 13.06.2009 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] та № [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.06.2023р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. При розірванні шлюбу місце проживання дітей не визначалось. Витягами з реєстру територіальної громади підтверджується реєстрація [PERSON] та її дітей [PERSON] і [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] . З інформації з відділу обліку та мониторінгу інформації про реєстрацію місця проживання в Івано-Франківській області зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] [ADDRESS] Вищевикладене узгоджується з доводами позивача про те, що після припинення спільного проживання з чоловіком та розірвання їхнього шлюбу, за усною з ним домовленістю, діти залишились проживати разом з нею. Однак, на теперішній час відповідач періодично виказує намір забрати дітей до себе, що свідчить про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Будучи опитаною в судовому засіданні малолітня [PERSON] пояснила, що наразі їй повних тринадцять років. Вона постійно проживає разом зі своєю мамою, меншим братом, бабусею та дідусем, якими бажає проживати і надалі. З батьком дівчинка не спілкується, але знає, що він може забрати її та брата жити до себе. Місце проживання батька їй не відомо, а тому переїжджати до нього вона не бажає. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що постійно проживає разом з мамою і надалі бажає проживати разом з нею. Знає, що батько проживає в м. Івано-Франківськ, але де саме йому не відомо, проживати з ним не хоче, тільки приїжджати в гості. В своїй постанові від 26.01.2023р. по справі 164/812/21 Верховний Суд вказав, що під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради №46 від 20.02.2024р. вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами за усною домовленістю між батьками, малолітні діти залишились проживати разом з матір`ю. Наразі між колишнім подружжям є суперечки щодо місця проживання дітей, які не врегульовані юридично. Працівниками служби у справах дітей Коломийської міської ради 09.02.2024р. проведено обстеження умов проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за місцем їхнього проживання по [ADDRESS] . Встановлено, що для дітей створені належні умови для проживання та розвитку. Вони мають окремі кімнати, облаштовані меблями, відповідним місцем для сну та проведення дозвілля, забезпечені одягом, продуктами харчування, засобами особистої гігієни, технічними засобами для навчання. Малолітня [PERSON] навчається в 8-А класі та малолітній [PERSON] навчається в 6-Г класі Коломийського ліцею № 1 імені Василя Стефаника. Питання про визначення місця проживання дітей розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 13.02.2024р. На засідання батько подав заяву в якій вказав, що не заперечує, щоб його діти проживали біля матері. Врахувавши наведене, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] біля матері [PERSON] ,[INFO] . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Отже, судом в даній справі встановлено, що мати створила належні умови для виховання та розвитку своїх дітей, приділяє їм увагу, забезпечує всі їхні потреби, допомагає в навчанні та турбується про них. У дітей з матір`ю гарні взаємовідносини, донька та син прихильні до позивача та бажають проживати разом з нею. Таким чином, виходячи із найкращих інтересів дітей, врахувавши їхню думку, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, а також те, що в ході розгляду справи відповідач свою позицію щодо спору жодним чином не висловив, однак на засідання комісії подав заяву в якій не заперечував щодо проживання дітей з матір`ю, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе задовольнити їх в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved