Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

У грудні 2023 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява. Позивачка мотивувала позовні вимоги тим, що вона з 2006 року проживає в будинку по [ADDRESS] . 1/2 частина цього будинку перейшла в спадок її матері [PERSON] та дядькові [PERSON] після смерті її діда, [PERSON] , який помер [INFO] . Власник іншої половини цього будинку невідомий і жодного разу в будинку не з`являвся. Так склалося, що до та після смерті [PERSON] позивачка безперервно проживає у спірному будинку та користується повністю всім будинком та господарськими будівлями і спорудами, що належать до даного домоволодіння. Таким чином, хоча правовстановлюючий документ на ім`я позивачки на спірну 1/2 частину будинку фактично не видавався, весь цей час позивачка являлась користувачем цього майна. Більше того, спірний житловий будинок, де проживає позивачка, знаходиться фактично на одній земельній ділянці з житловим будинком, де вона зареєстрована і в якому проживає її мати. На сьогоднішній день позивачка продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватися даним нерухомим майном. Інших осіб, які б претендували на це майно немає. Після смерті діда лише позивачка здійснює володіння цим будинком, несе витрати по його утриманню, проводить поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну земельну ділянку, тощо. За час володіння позивачкою даним житловим будинком вже після смерті діда нею особисто та виключно за її рахунок проведений ремонт його стін, перекрито дах будинку, перероблено внутрішнє пічне опалення, замінено два вікна та перестелено підлогу у всіх кімнатах будинку. Враховуючи викладене, оскільки з 2006 року і до теперішнього часу, тобто 17 років, позивачка відкрито і безперервно користується 1/2 частиною житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якою добросовісно заволоділа, інших осіб, які претендують на це житло немає, то вона вважає за можливе звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 2 ст. 344 ЦК України. Позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав на праві приватної власності [PERSON] за договором купівлі-продажу від 13 листопада 1964 року, зареєстрований в реєстрі за № 1450, за набувальною давністю. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без участі представника Ржищівської міської ради Київської області, щодо вирішення спору покладався на розсуд суду. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, подавши заяви про розгляд справи без їхньої участі, позов підтримували. Заслухавши позивачку, свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх поданими доказами, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, враховуючи таке. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] (а.с. 8). Згідно копії договору від 13 листопада 1964 року, [PERSON] подарувала [PERSON] половину домоволодіння в [ADDRESS] (а.с. 9-10). Згідно довідки № 281/01-16 від 12 грудня 2023 року, виданої Ржищівською державною нотаріальною конторою, в провадженні контори перебуває спадкова справа № 138/2015, заведена 13.10.2015 до майна померлого[INFO] [PERSON] , який проживав на день смерті в [ADDRESS] . Заяви на прийняття спадщини подали діти померлого: [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , який проживає в [ADDRESS] . Дружина померлого [PERSON] померла [INFO] , спадщину прийняла шляхом проживання разом з померлим на день його смерті. Свідоцтва про право на спадщину ще не видавалися (а.с. 11). Згідно копії технічного паспорта на будинок садибного типу, виготовленого 02 листопада 2022 року, [PERSON] є замовником технічної інвентаризації на будинок по [ADDRESS] (а.с. 12-16). Згідно інформації КП КОР "Південне бюро технічної інвентаризації" № 2209 від 12 серпня 2020 року, відповідно інвентаризаційної справи № 2675 на житловий будинок [ADDRESS] станом до 01.01.2013, право власності зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі договору дарування № 220 від 26.01.2008, посвідченого Ржищівською міською державною нотаріальною конторою (реєстрова книга № 12 реєстровий № 2675). Інформація стосовно житлового будинку [ADDRESS] або зміни нумерації житлового будинку з № 25 на № 37 в архіві БТІ відсутня (а.с. 17). Згідно акта від 12 грудня 2023 року, складеного депутатом Ржищівської міської ради Київської області [PERSON] та громадянами [PERSON] , [PERSON] , в ході обстеження житлового будинку [ADDRESS] , встановлено, що в будинку проживає [PERSON] з 2006 року. Після смерті її діда - [PERSON] у 2015 році [PERSON] одноособово здійснює володіння цим будинком, несе витрати по його утриманню, проводить поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну земельну ділянку. Також [PERSON] проведено ремонт стін будинку, перекрито дах, перероблено внутрішнє пічне опалення, замінено два вікна та перестелено підлогу у всіх кімнатах будинку (а.с. 18). Ст. 41 Конституції України гарантує кожному громадянину України непорушність права приватної власності, і ніхто не може бути протиправно позбавлений його права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Добросовісність заволодіння чужим майном. Заволодіння майном має бути правомірним. Тобто отримання нерухомого майна відбувається на підставах, не заборонених законом, коли набувач не знав і не міг знати, що таке набуття порушує права й інтереси інших осіб. «Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності» (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17). Відкритість володіння. Особа не повинна приховувати від інших факт перебування майна в неї. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 «володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна». Безперервність володіння. Особа володіє об`єктом нерухомості протягом визначеного строку. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Сплив установлених строків володіння. Для об`єктів нерухомості - 10 років. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років із часу спливу позовної давності. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10.02.2020 р. у справі № 923/82/19, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище умов у сукупності. За статтями 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п. 13 Постанови відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання власності за набувальною давністю. Згідно із п. 14 Постанови рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України від 13.10.2011 «Деякі аспекти набуття права власності на об`єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду у випадках, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно. Згідно із інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності певних умов, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність, відкритість, давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за набувальною давністю.

Outcome: approved