Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

У лютому 2024 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, між нею та відповідачем 27.07.2021 було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з відсутністю взаєморозуміння вони разом не проживають з серпня 2023 року, спільний побут не ведуть, не спілкуються, спільних інтересів не мають. Збереження шлюбу вважає неможливим. Дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. В заяві також указала, що для забезпечення мінімальних потреб вона була вимушена вийти на роботу, та коштів, які вона отримує, не вистачає на утримання дочки та її. Відповідач працевлаштований, має постійний дохід та має можливість сплачувати аліменти на їх утримання, проте добровільно матеріальної допомоги не надає. Тому позивач просить: 1) розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 27.07.2021 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), за актовим записом № 1147; 2) стягнути з відповідача на свою користь на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; 3) стягнути з відповідача на своє утримання аліменти в розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) відповідача до досягнення дитиною трьох років. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце його проведення були повідомлені належним чином, направили до суду письмові заяви з проханням проводити судове засідання за їхньої відсутності. У поданій до суду заяві позивач вказала про підтримання позовних вимог, а відповідач в заяві зазначив, що позовні вимоги визнає. Частиною ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності на підставі наявних у справі матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.07.2021 між позивачем та відповідачем відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було зареєстровано шлюб за актовим записом № 1147, від якого вони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та копією свідоцтва про народження дитини. Як убачається з витягу № 31 від 30.01.2024 про зареєстрованиих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого ЦНАП Гришковецької селищної ради, малолітня дочка сторін зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що є зареєстрованим місцем проживання її матері [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У зв`язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння наміру зберігати сім`ю вони не мають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому приймається судом, і за даних обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Статтею 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Добровільної угоди щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто. Відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, зобов`язаний утримувати її до досягнення нею повноліття, що передбачено положеннями ст. 51 Конституції та ст. 180 СК України. Статтею 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, можливості чоловіка надавати таке утримання. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини матері на утримання чоловіком батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині матері незалежно від цієї обставини. Відповідно до ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Зважаючи на те, що обов`язок утримувати неповнолітніх дітей до їх повноліття є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, а також, враховуючи визнання позову відповідачем, суд визначає розмір аліментів на утримання малолітньої дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення нею повноліття та аліменти на утримання дружини в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трьох років. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. 2 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачем вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в частині розірвання шлюбу. Водночас у частині позову про стягнення аліментів суд покладає на відповідача судові витрати у виді 50 відсотків судового збору, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена при зверненні до суду.

Outcome: approved