Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2006 року. Шлюб було зареєстровано у Дніпровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом №1038. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у відповідності до свідоцтва про народження якого, актовий запис № 530 від 10 липня 2007 року, вчинений Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, його матір`ю є позивачка - [PERSON] , а батьком - відповідач [PERSON] . Позивачка зазначає, що через те, що відповідач зловживав алкогольними напоями, агресивно поводив себе по відношенню до неї та до дитини, не переймався проблемами та потребами сім`ї, не утримував родину матеріально, вони з відповідачем неодноразово припиняли шлюбні стосунки, потім поновлювали, намагаючись зберегти родину, але відповідач своєї поведінки не змінював. Оскільки [PERSON] не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, вона звернулась до суду з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 вересня 2008 року було стягнуто аліменти з [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , на користь матері [PERSON] , починаючи з 18 серпня 2008 року до повноліття дитини. Аліменти з [PERSON] стягуються регулярно, так як він отримує пенсію за віком на пільгових умовах, тому заборгованості зі сплати аліментів він не мав і не має. Спільне життя у позивачки з відповідачем не склалося, з 2010 року вони припинили шлюбні відносини, тому що відповідач продовжував зловживати спиртними напоями, що почало негативно відображатись на його психічному здоров`ї, робило його роздратованим і не завжди контролюючим свої дії, тому вона з відповідачем розлучилась, що підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року по справі №208/4551/15-ц. Після остаточного припинення шлюбних відносин, син [PERSON] залишився проживати разом з позивачкою, а відповідач покинув родину та не цікавився життям та потребами сина, він повністю звільнив себе від батьківських обов`язків по відношенню до сина та понад 13 років не з`являвся до сина, не приймає участі у вихованні сина, не проявляє інтерес до його життя. Дитина майже не пам`ятає свого батька, знає його лише по фотографіям. Вся участь у житті сина з боку батька зведена виключно до сплати ним у примусовому порядку за рішенням суду аліментів на утримання дитини. Відповідач не цікавився життям дитини, а їм в свою чергу нічого не було відомо про його життя, однак у 2018 році за адресою реєстрації позивачки до неї прийшли працівники поліції, які повідомили, що [PERSON] знаходиться під слідством за підозрою у вчиненні умисного вбивства та у подальшому із Єдиного державного реєстру судових рішень позивачка дізналась, що 05.03.2020 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, та йому було призначено покарання у вигляді 11 (одинадцяти ) років позбавлення волі з відбуванням покарання в установі виконання покарань. [PERSON] був засуджений за вбивство своєї матері, [PERSON] , 1939 року народження, якій він наніс велику кількість ударів руками і ногами в ділянку голови, по тулубу, верхнім і нижнім кінцівкам. Тобто, дане пагубне захоплення відповідача вживанням спиртними напоями згодом призвело до його деградації, як особистості настільки, що він забив до смерті свою стареньку матір. У зв`язку з тим, що задовго до засудження [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина і наразі, враховуючи його особистість і схильність до вчинення насильства, у неї немає сподівань, що батько колись проявить свої батьківські почуття по відношенню до дитини, а навпаки, є побоювання, що коли-небудь він прийде до сина і буде вимагати допомоги і уваги, яких сам ніколи не давав. За для захисту інтересів дитини зараз і недопущення порушень прав сина у майбутньому, позивачка просить суд: позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] , [INFO] , відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Суду пояснила, що перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З 2010 року вони припинили шлюбні відносини, тому що відповідач зловживав спиртними напоями, поводився агресивно по відношенню до неї і до дитини, не переймався проблемами сім`ї та не утримував родину матеріально. Відповідач покинув родину та не цікавився життям та потребами сина, він повністю звільнив себе від батьківських обов`язків та понад 13 років не з`являвся. Позивач розповіла, що сама опікується сином, займається його розвитком, піклується про його здоров`я та забезпечує всі його потреби. Судові витрати просила залишити за нею та не стягувати з відповідача, про що надала відповідну заяву суду. Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Так, судом була вислухана думка неповнолітнього [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що він підтримує позов матері, так як з батьком він фактично не спілкується близько 10 років. Останній раз бачив батька, коли він йшов у перший клас, Коли він хворів та вони з матір`ю лежали в лікарні, то батько їх не відвідував. Вони з матір`ю живуть разом, вона постійно приймає участь у його житті, опікується його здоров`ям, навчанням. Також доповнив, що хоче, щоб батька позбавили батьківських прав, так як він не бере ніякої участі в його житті та родинні стосунки між ними фактично втрачені. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без їх участі, урахувавши висновок від 13.03.2024 №8вих-20/283, відповідно до якого позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] вважається доцільним. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі служби у справах дійтей виконкому Металургійної районної у місті ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судовими повістками. Представник третьої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без їх участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні в режимі відео конференції пояснив, що підтримує позов [PERSON] , зі своїм сином [PERSON] не спілкується та не спілкувався вже кілька років. Останній раз бачив сина, коли той йшов до першого класу, тому він позовні вимоги визнає та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши позивача, відповідача, неповнолітнього [PERSON] , дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено наступне. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 2006 року, який рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.10.2015 року було розірвано, справа №208/4551/15-ц (ар.с. 17). Свідоцтвом про народження [PERSON] , який народився [INFO] , підтверджується той факт, що його батьком є [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Реєстрація актового запису про народження [PERSON] , [INFO] вчинена Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 530 від 10 липня 2007 року (арк.с. 13). Згідно з довідкою Комунального закладу «Ліцей №22» Кам`янської міської ради [PERSON] навчається в 11 - А класі у комунальному закладі «Ліцей №22» Кам`янської міської ради. У довідці зазначено те, що під час навчання хлопчика в закладі участь у його вихованні приймає мати - [PERSON] . Вона відвідує батьківські збори та вирішує всі питання з приводу навчання [PERSON] . Батько комунальний заклад не відвідує, на батьківські збори не приходить, участь у навчанні хлопчика не бере (ар.с.18). Довідкою сімейного лікаря від 01.12.2023 року також підтверджується той факт, що батько дитини [PERSON] , [INFO] здоров`ям дитини не займався, на прийом не приводив, опікується дитиною мати (ар.с.19). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 вересня 2008 року було стягнуто аліменти з [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , на користь матері [PERSON] , починаючи з 18 серпня 2008 року до повноліття дитини (ар.с.14-15). Згідно Вироку Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05.03.2020 року (справа №207/4351/18) [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, та йому було призначено покарання у вигляді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі з відбуванням покарання в установі виконання покарань (ар.с.20-22). Відповідно до висновку № 8 вих - 20/283 від 13.03.2024 року виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , зазначено, що враховуючи інтереси неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради від 11.03.2024 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради вважає позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . (ар.с.56-57). Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, чинної для України з 27.09.1991 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У преамбулі Конвенції визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім`я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього. Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (§ 54 рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100 рішення у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст. 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Виходячи з положень ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права на можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Виходячи з положень ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Підставою позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» надав роз`яснення про те, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №753/2025/19 від 06.05.2020 року. Всіма вищезазначеними доказами підтверджується факт того, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про дитину, не створив належних умов для його виховання та розвитку та взагалі самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, в судовому засіданні досліджено достатньо доказів, які у повному обсязі підтверджують факт того, що відповідач на протязі значного періоду часу ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого неповнолітнього сина, оскільки не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, зокрема: не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, не створював умов для його виховання. Оскільки відповідач у справі позов визнав у повному обсязі, проти позбавлення його батьківських прав відносно його дитини не заперечує, а також те, що підстав вважати, що задоволення позову будуть порушені чиїсь інтереси, або він суперечить закону, не встановлено, його можна прийняти, та позов задовольнити. За таких обставин позов заявлено обґрунтовано та у відповідності до вимог чинного законодавства, тому він підлягає задоволенню.

Outcome: approved