Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

Представник позивача адвокат Стець М.Л. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з вказаним позовом, в якому просить скасувати розпорядження Управління комунального майна та приватизації ХМР від 19.05.2003 №546; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№1-:-21 в літ. «А-4» загальною площею 417,8 кв.м. в буд. [ADDRESS] , укладеного 27.05.2003 року між ХМР та ТОВ «Машстрой», та свідоцтво про право власності №2551-В-С від 18.07.2003 року; та витребувати від [PERSON] на користь власників квартир та нежитлових приміщень в буд. [ADDRESS] вказані нежитлові приміщення. Позовні вимоги мотивовані наступним. Відповідно до розпорядження Управління комунального майна та приватизації ХМР від 19.05.2003 №546 між ХМР та ТОВ «Машстрой» 27.05.2003 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №№1-:-21 в літ. «А-4», загальною площею 417,8 кв.м. в буд. [ADDRESS] , та 18.07.2003 видано свідоцтво про право власності №2551-В-С з посиланням на ЗУ «Про приватизацію державного майна» та ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію). Проте, буд. [ADDRESS] є багатоквартирним житловим будинком, а вказані нежитлові приміщення є допоміжними приміщеннями цього будинку, так як в них розташовані інженерні комунікації для його обслуговування та експлуатації, і відповідно вказані нежитлові приміщення є об`єктом права сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку, а тому вони не підлягали окремій приватизації і не могли бути відчужені ХМР на користь ТОВ «Машстрой». В подальшому вказані приміщення були ідентифіковані як приміщення цокольного поверху №№ [NUMBER] -:-21 в літ. «А-4», загальною площею 417,8 кв.м. в буд. [ADDRESS] , та їх власником на даний час є відповідач [PERSON] . За вказаних обставин, позивач як співвласник багатоквартирного будинку [ADDRESS] змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Коноваловим О.А. подано відзив на вказану позовну заяву, в якому просить застосувати строки позовної давності до вказаних позовних вимог, та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на висновки ВС викладені у постановах від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц, від 18.11.2020 у справі №592/5294/18, та доказів, що були порушені права позивачки до суду не надані, також не надано повноважень на представництво інших співвласників багатоквартирного будинку, при цьому вже розглядався аналогічний позов [PERSON] проте був залишений без розгляду за її заявою, та в рамках цієї справи проводилась експертиза. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку, від представника позивача адвоката Стеця М.Л. на адресу суду в системі «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача на підставі наявних в справі матеріалах, та позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Коновалов О.А. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, та просив застосувати строки позовної давності. Представник відповідача ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлений у встановленому порядку, причину неявки суду не повідомив, на електронну адресу суду спрямував заява про застосування строків позовної давності, та письмові пояснення по справі, в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необгрунтованість позовних вимог. \~За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторони позивача та представника відповідача ХМР, та за наявними в справі доказами за правилами загального позовного провадження. 01.03.2021 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 10.03.2021 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 10.03.2021. Ухвалою судді від 11.03.2021 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, які усунені представником позивача 01.04.2021. Ухвалою судді від 05.04.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.06.2021 по вказаній справі призначено судову будівельно- технічну експертизу, яка скасована постановою Полтавського апеляційного суду від 02.02.2023, та справу спрямовано для продовження розгляду. 02.03.2023 справа повернулась на адресу Київського районного суду м. Харкова. Ухвалою суду від 23.10.2023 в задоволенні клопотання представника позивача про призначення по справі комісійної судово-будівельної експертизи відмовлено, закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. \~ Судом\~встановлено,\~що позивачу по справі на праві спільної часткової власності належить квартира, загальною площею 93 кв.м., житловою площею 66,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (частка власності ) на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2017. У будинку [ADDRESS] знаходяться нежитлові приміщення цокольного поверху №№1-:-21, загальною площею 417,8 кв.м. в літ. «А-4» , що перебували у комунальній власності територіальної громади м. Харкова в особі ХМР на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.04.2003 виданого Виконавчим комітетом ХМР та зареєстрованого КП «ХМБТІ» 24.04.2003 за реєстр. №846987 згідно «Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно» виданого КП «ХМБТІ» за №437311 від 24.04.2003, та були передані в оренду ТОВ «Машстрой». Вказані приміщення підвалу обліковувались як нежитлові з 1993 року, та первинна інвентаризація житлового будинку літ. «А-4» за вказаною адресою проведена 14.12.1951. Розпорядженням Управління комунального майна та приватизації від 19.05.2003 №546 «Про укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ТОВ «Машстрой», відділу перетворення форм власності необхідно було в строк по 14.09.2003 підготувати та подати на підпис договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 417,8 кв.м., що укладається з ТОВ «Машстрой», та після укладення договору здійснити дії щодо прийому-передачі спірного майна. В подальшому, 27.05.2003 між територіальної громадою м. Харкова в особі ХМР Харківської області та ТОВ «Машстрой» укладено договір №23951-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих ТОВ «Машстрой», та підставі чого останньому видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на спірні нежитлові приміщення. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 12.10.2020, спірні нежитлові приміщення належать на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2005 посвідченого ПН ХМНО [PERSON] за реєстр. №625, та перебувають в іпотеці ХОД «Райффайзен Банк Аваль». Тобто, судом встановлено, що спірні приміщення перебували у володінні та користуванні територіальної громади, суб`єктів господарювання, у володінні та у користуванні мешканців будинку не перебували. Підставою для звернення до суду з вказаним позовом стало порушення прав позивача на користування спірними приміщеннями як співвласниці будинку. За змістом статей 15\~і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16\~цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Відповідно до частини другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Згідно з частиною першою\~статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною першою\~статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою\~статті 203 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» містить визначення поняття приватизації державного житлового фонду, зміст якої полягає у відчуженні на користь громадян України, як квартир, будинків, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Відповідно до статті 1 цього Закону, у процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Перелік таких приміщень не є вичерпним. Згідно зі статтею 10 цього Закону та Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Разом з тим, у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК України), і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Відповідно до частини другої\~статті 382\~ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Отже, частина 2 статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на порядок користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням. Відповідно до частини другої\~статті 183 ЦК України\~неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Статтею 186 ЦК України\~передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено, що «Законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі\~статтею 1\~Закон України\~«Про особливості\~здійснення права\~власності у\~багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Частиною першою\~статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК). Як визначено у ст.ст.102,110 ЦПК України висновок експерта- це докладний опис проведених експертом досліджень,зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок,а у випадку призначення експертизи судом-також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що: «отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його». Відповідно до наданого до суду висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24126 за цивільною справою №640/14276/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] виготовленого ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 06.06.2019, нежитлові приміщення №№1-20 в літ. «А-4», загальною площею 416,7 кв.м. в будинку [ADDRESS] не відносяться до допоміжних приміщень, що призначені для забезпечення експлуатації й обслуговування житлового будинку. Наданий до суду висновок експерта не спростований відповідачем, та у суду відсутні правові підстави для відхилення судом експертного висновку. Натомість, стороною позивача надано до суду висновок експерта №2-1151.23 від 05.06.2023 виготовленого за замовленням позивача судовим експертом Кріві К.В., відповідно до якого приміщення №№ [NUMBER] є допоміжними приміщеннями будинку [ADDRESS] , які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Визначити чи є інші приміщення цокольного поверху в літ. «А-4» в будинку [ADDRESS] , зокрема приміщення №№1,2,3,5,8, 12021 допоміжними, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку не надається можливим. Суд вважає вказаний висновок необгрунтованим, оскільки він був проведений без огляду спірних житлових приміщень, а на підставі документів наданих стороною позивача, а тому не може бути використаний у якості доказу в даній справі. Судом встановлено, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що нежитлові приміщення цокольного поверху у спірному будинку є допоміжними, адже, виходячи із способу і порядку їх використання, місця їхнього розташування та загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, не доведено, що вони призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, оскільки вони були об`єктом комунальної власності. Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Відповідно до\~статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази віднесення спірних приміщень до допоміжних приміщень загального користування, натомість із позовної заяви вбачається, що вони не були у загальному користування мешканців будинку напротязі 30 років, та використовувались різноманітними суб`єктами господарювання. Твердження представника позивача на те, що через спірні приміщення проходять комунікації із тепло-, водопостачання та водовідведення, не може бути прийняті судом як ознака віднесення їх до допоміжних, оскільки такі комунікації проходять по всьому будинку, в тому числі по квартирах мешканців будинку. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач ніколи не набувала у спільну сумісну власність спірні нежитлові приміщення з огляду на те, що вказані приміщення не відносились до допоміжних приміщень будинку на момент придбання нею квартири у спірному будинку, та звернення до суду з позовом в інтересах інших співвласників будинку суперечить ст. 2 ЦПК України. Також, не наведено у позові і підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача [PERSON] , що придбав його за відплатним договором. Що клопотання представників відповідачів про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 257 - 258 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю у три роки, та спеціальна для окремих видів вимог тривалістю в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Аналіз положень глави 19 ЦК України «Позовна давність» дає підстави для висновку, що правові наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові можуть застосовуватися лише у тих випадках, якщо доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не з підстав спливу позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в заявлений позивачем спосіб у зв`язку з безпідставністю, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed