Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «Перший Український Міжнародний Банк») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зазначала, що 07.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис № 26304, про стягнення з неї на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 888 грн. 64 коп. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А. на підставі зазначеного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Разом з тим, виконавчий напис був вчинений з порушенням закону, у нотаріуса були відсутні докази безспірності заборгованості, а тому нотаріус не мала права вчиняти зазначений виконавчий напис. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 26304 від 07.11.2019, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2024 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. АТ «Перший Український Міжнародний Банк» подало заяву про визнання позову. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 07.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. було вчинено виконавчий напис № 26304, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Перший український міжнародний банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 888 грн. 64 коп. (а.с. 10). Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки представник відповідача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» 20.03.2024 на адресу суду подав заяву, у якій вказав на те, що визнає позов у частині визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Ураховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у частині визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що складає 605 грн. 60 коп. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову у розмірі 605 грн. 60 коп., оскільки нормами ЦПК України не передбачено повернення судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову. Крім того, позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 19 375 грн. Судом установлено, що 01.03.2024 між [PERSON] та адвокатським бюро «Остащенко» було укладено договір про надання правничої допомоги №118. Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору клієнт доручає, а адвокатське бюро бере на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 20). Згідно з п. п. 1-3 акту виконаних робіт від 01.03.2024 адвокатським бюро надана наступна правова допомога, гонорар за яку склав 19 375 грн.: складання адвокатського запиту (2 500 грн.), аналіз документів (1 875 грн.), складання позову (12 500 грн.), складання заяви про забезпечення позову (2 500 грн.) Гонорар у розмірі 9 500 грн. сплачено клієнтом на користь адвокатського бюро. Залишок гонорару у розмірі 9 875 грн., що підлягають сплаті, буде сплачено клієнтом на користь адвокатського бюро після ухвалення рішення у справі по оскарженню виконавчого напису (а.с. 24). На підтвердження сплати зазначених сум надано квитанцію до прибуткового ордера № 262 від 02.03.2024, №263 від 07.03.2024 (а.с. 22-23). Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ураховуючи те, що позивачем надано суду обґрунтований розрахунок суми витрат, понесених на правову допомогу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 19 375 грн.

Outcome: approved