Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в обґрунтування якого вказала, що 21.09.2007 придбала за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру набула у особисту приватну власність про що зазначено у п. 5 Договору. У подальшому позивачка вирішила продати цю квартиру та купити більшу за площею. 20.08.2010 [PERSON] продала свою квартиру та купила іншу квартиру. У відповідності до договору купівлі-продажу від 20.08.2010 позивач продала квартиру за 268600,00 грн., що становило еквівалент 34000,00 доларів США. Того ж дня 20.08.2010 [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] і придбала у власність квартиру [ADDRESS] за 355500,00 грн, що становило еквівалент 45000,00 доларів США. Оскільки на той час [PERSON] перебувала у шлюбі, то чоловік [PERSON] надав згоду про набуття вказаної квартиру у спільну сумісну власність, що зазначено в п. 5 Договору. Позивач зазначає, що фактично всі грошові кошти, за які була придбана квартира [ADDRESS] , були особистою власністю [PERSON] , а саме частково кошти були отримані від продажу квартири [ADDRESS] , частково - від продажу ювелірних виробів - золотий годинник з діамантами, що належав позивачці на праві власності. 19.01.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] жодних претензій з приводу поділу квартири не мав і позивачці претензій не заявляв, що підтверджує факт особистої приватної власності позивачки на квартиру. Однак, позивач не може користуватися своїми правами щодо розпорядження вказаною квартирою на власний розсуд. Позивач просить суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження та роз`яснено їм права. Надано відповідачу строк п`ятнадцять днів на подання відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 19 січня 2024 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини не явки до суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки не скористався. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 19 березня 2024 року провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] з 12 червня 2010 року перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано рішенням Дзержинського районного суду від 19.01.2012 по справі №2-10041/11. Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00044002794 від 12 березня 2024 року, 12 червня 2010 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 248, після реєстрацію шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». 28 лютого 2012 року до актового запису внесено відомості про розірвання шлюбу (запис №1). Відповідно до ухвали Дзержинського районного суду від 27 лютого 2012 року по справі №2-10041/11, після розірвання шлюбу [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] ». Згідно з Квитанцією № 149 про скуплені цінності, виданою ФОП [PERSON] , [PERSON] продала 19 серпня 2010 року годинник, виготовлений із золота з діамантами вартістю 89400,00 грн (а.с. 10). 20.08.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] передає у власність (продає), а [PERSON] приймає у власність (купує) квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 268600,00 грн, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.08.2010, зареєстрованого в реєстрі за №4065, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. Зазначена квартира належала [PERSON] на праві особистою приватної власності, оскільки придбана відповідно до Договору купівлі-продажу від 21.09.2007 № 95/7, до реєстрації шлюбу з [PERSON] (а.с. 6). 20.08.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] передає у власність (продає), а [PERSON] приймає у власність (купує) квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 355500,00 грн, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.08.2010, зареєстрованого в реєстрі за №4074, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. Відповідно до копії витягу КП «ХМБТІ» № 27288691 від 10.09.2010 на праві приватної власності 1/1 частка квартири [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1ст.61Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України, не спростовано доводи та докази позивача про те, що кошти, за які була придбана спірна квартира, були особистою приватною власністю позивача. Так, судовим розглядом встановлено, що спірну квартиру по [ADDRESS] 20 серпня 2010 року було придбано [PERSON] за грошові кошти в сумі 355500,00 грн (еквівалент 45000 доларів США). Надаючи оцінку доводам позивача про те, що зазначені грошові кошти були її особистою приватною власністю, суд враховує, що того ж дня, 20.08.2010, у того ж приватного нотаріуса, а саме [PERSON] , попередньо було укладено договір купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] , належної [PERSON] на праві особистої приватної власності, за продаж якої остання отримала грошові кошти у сумі 268600,00 грн (еквівалент 34000 доларів США). Про те, що продаж особистої приватної квартири [PERSON] було вчинено до купівлі спірної квартири свідчать реєстрові номери зазначених договорів купівлі-продажу, а саме 4065 щодо проданої квартири по [ADDRESS] , та номер 4074 щодо придбаної квартири по [ADDRESS] . Окрім того, суд враховує, що за день до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, [PERSON] набула в особисту приватну власність грошові кошти у розмірі 89400 грн, отримані від продажу ювелірного виробу, а саме годинника. Таким чином, на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, вартість якої складала 355500 грн, [PERSON] мала в особистій приватній власності грошові кошти у розмірі 358000,00 грн, що повністю покриває вартість спірної квартири. Таким чином [PERSON] мала можливість придбати спірну квартиру за особисті кошти. Крім того, про те, що квартира була придбана за особисті кошти позивача, а не за спільні кошти подружжя, може свідчити також те, що відповідач [PERSON] не був стороною договору купівлі-продажу спірної квартири. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, підтверджені відповідними доказами, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що джерелом набуття спірного майна були не спільні кошти [PERSON] та [PERSON] як подружжя, а особисті приватні кошти позивача. За таких обставин, квартира [ADDRESS] , придбана позивачем за її особисті кошти, а тому є її особистою приватною власністю. На переконання суду, враховуючи обставини цієї справи, саме по собі перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у період придбання спірного майна, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірне майно придбано саме за їхні спільні кошти. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1916,00 грн.

Outcome: approved