Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за заявою відповідача 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №6620, яким запровановано стягнути із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк», заборгованість за Кредитним договором №б/н від 22.03.2010 за період з 22.03.2010 по 30.04.2017 на загальну суму 95 628,06 гривень. 06 жовтня 2017 року державним виконавцем Вовчанського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Харків) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER], з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису. Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року по цивільній справі № 948/324/22 було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований в реєстрі за №6620 про стягнення із [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.03.2010 року за період з 22.03.2010 року по 30.04.2017 року на загальну суму 95628, 06 гривень. Постанова набрала законної сили 28 листопада 2022 року. В межах виконавчого провадження [NUMBER] по виконанню виконавчого напису нотаріуса №6620, відповідачем було подано заяву від 23.02.2021р. №20201005РВ0000003651, в якій було повідомлено, що заборгованість станом на 23.02.2021 року за виконавчим документом становить 47940 грн. В рамках виконавчого провадженням [NUMBER] з позивача було стягнуто 2624,83 грн. виконавчого збору, 49,00 грн. витрат виконавчого провадження та стягнуто й перераховано на користь АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 13599,68 грн., відповідно до інформації, яка викладена в листі від 15 березня 2023 року за №1743 Вовчанського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та додатків до нього. Позивач вважає, що під час перебування у ВП [NUMBER] виконавчого напису, вчиненого 29.06.2017р. за реєстровим № 6620 про стягнення із позивача на користь відповідача заборгованості на загальну суму 95628,06 гривень, загальна сума боргу, яка була стягнена із позивача на користь відповідача склала 51113,44 гривень (із розрахунку 47688,06+3425,38). Оскільки підставою отримання відповідачем грошових коштів в сумі 51113,44 гривень (із розрахунку 47688,06+3425,38) було стягнення з позивача у примусовому порядку заборгованості, згідно з виконавчим написом нотаріуса, який судом визнано таким, що не підлягає виконанню, вищевказану суму позивач вважає такою, що підлягає поверненню, адже правова підстава її набуття відповідачем згодом відпала. В досудовому порядку спір врегулювати не вдалося, відтак позивач змушений був звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач отримав копію ухвали від 11 липня 2023 року та копію позовної заяви із додатками. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Також відповідачем було заявлено про застосування судом наслідків спливу позовної давності. Відповідачем до відзиву не додано докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд встановив, що за заявою відповідача 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №6620, яким запровановано стягнути із [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк», заборгованість за Кредитним договором №б/н від 22.03.2010 за період з 22.03.2010 по 30.04.2017 на загальну суму 95 628, 06 гривень. 06 жовтня 2017 року державним виконавцем Вовчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER], з примусового виконання вказаного виконавчого напису. Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року по цивільній справі № 948/324/22 було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований в реєстрі за №6620 про стягнення із [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.03.2010 року за період з 22.03.2010 року по 30.04.2017 року на загальну суму 95628, 06 гривень. Постанова набрала законної сили 28 листопада 2022 року. Відповідно до листа від 15 березня 2023 року за №1743 Вовчанського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та додатків до нього встановлено, що в межах виконавчого провадження [NUMBER] по виконанню виконавчого напису нотаріуса №6620, відповідачем було подано заяву від 23.02.2021р. № 20201005РВ0000003651, в які було повідомлено, що заборгованість станом на 23.02.2021 року за виконавчим документом становить 47 940 грн. В рамках виконавчого провадженням [NUMBER] з позивача було стягнуто 2624,83 грн. виконавчого збору, 49,00 грн. витрат виконавчого провадження та стягнуто й перераховано на користь АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 13 599,68 грн. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту списання з розрахункового рахунку позивача та отримання АТ КБ «Приватбанк» коштів в рахунок погашення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса в сумі 37 513,76 грн. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Суд враховує ту обставину, що Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року по цивільній справі № 948/324/22 було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 29 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрований в реєстрі за №6620 про стягнення із [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.03.2010 року за період з 22.03.2010 року по 30.04.2017 року на загальну суму 95628, 06 гривень. Постанова набрала законної сили 28 листопада 2022 року. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем АТ КБ «Приватбанк» був виконавчий напис № 6620 від 29 червня 2017 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, то і відпала підстава для утримання коштів у сумі 13599,68грн. стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № [NUMBER]. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що позов про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 13 599,68 грн. на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Цих дій, які є обов`язковими для задоволення та розгляду заяви про відшкодування і розподілення заявлених до стягнення витрат за надану правову допомогу позивачем у справі при її розгляді не надано. Окрім цього,заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем коштів в розмірі 13 400,00 грн. та 10 640 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо заяви АТ КБ «Приватбанк» про застосування до даного позову строку позовної давності, то суд зазначає таке. Враховуючи наведене, суд вважає, що саме з 28 листопада 2022р. отримавши Постанову Полтавського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року по цивільній справі № 948/324/22 позивач дізнався про порушення свого права, тому саме з цієї дати необхідно відраховувати перебіг строку звернення до суду. Позивач звернувся до суду з позовом 26 травня 2023 року, а перебіг позовної давності почав спливати з 28 листопада 2022 року, тож суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності застосуванню не підлягає. Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Будь-яких інших доказів часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів, відповідачем не представлено. Таким чином, доводи про те, що позивач пропустив строк звернення з позовними вимогами суд вважає безпідставними та необґрунтованими. Отже, враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, підстави для вирішення питання щодо застосування строку позовної давності відсутні. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У силу положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 13 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви. За частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судовий збір у розмірі 1073,60 грн., підлягає стягненню з відповідача у дохід Держави.

Outcome: partial