Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

Позивач в особі свого представника - адвоката Левченко М.М. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, щодо квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності. 06.02.2021 року за заявою відповідачки, яка є рідною сестрою померлої було відкрито спадкову справу. Оригінали документів, що підтверджують право власності на спірну квартиру, в тому числі на частки спірної квартири, що в порядку спадкування за законом належить позивачу, знаходиться у відповідачки. Позивач, як спадкоємець звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до державного виконавця 15-ї Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., зокрема просив видати йому Свідоцтво про право на спадщину за законом як єдиному сину на частини квартири [ADDRESS] . Державним нотаріусом заяву позивача було прийнято та долучено до вже відкритої спадкової справи №67169237 від 06.02.2021 року. Постановою від 29.12.2021 року державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а відтак позивач звернувся до суду в вищевказаним позовом, згідно вимог якого просив визнати за ним право власності на частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді від 07.06.2023 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Одночасно судом було витребувано від державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 67169237 від 06.02.2021 року, заведену після смерті [PERSON] , [INFO] . 19.06.2023 на адресу суду надійшли витребувані матеріали. Відповідно до ухвали, внесеної до протоколу судового засідання від 14.09.2023 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Левченко М.В. заявлені вимоги позовної заяви підтримала, посилаючись на викладені обставини у позові просила суд про їх задоволення. Відповідачка - [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/з № 2162 ). Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 65 років (а/з№ 492 ), після смерті якої відкрилась спадщина на все належне їй майно. Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 29.09.2021 № 40554 виданої на замовлення 15-ї Київської державної нотаріальної контори, вбачається, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, 1/2 частки кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради 14.12.1995 наказ №3832, та зареєстрованого в Бюро 21.12.1995 за реєстровим № 2373. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з вимогами ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до ст.ст.1268,1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ч.1ст. 1270 ЦК України, якщо він не заявив про відмову від неї. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. 06.02.2021 відповідачка [PERSON] звернулась до державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сестри [PERSON] .. На підставі вказаної заяви 06.02.2021 було відкрито спадкову справу № 111/2021 відносно майна померлої [INFO] [PERSON] . Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови ПВС України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Після смерті матері позивач звернувся до державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., метою оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Як вбачається з відповіді державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме частини кв. [ADDRESS] . Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту вказаної статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, про визнання за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved