Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» від імені якої діє [PERSON] звернулося \~до суду\~з позовом\~ до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за договором №823793 про надання споживчого кредиту від 17.02.2022 в сумі 49736,09 грн (в т.ч.: 19822,57 грн. основний борг, 5000,00 заборгованість за процентами за перший день користування кредитом, 25228,55 заборгованість за процентами, починаючи з другого дня користування кредитом). На виконання вимог частини шостої ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України, суд встановив зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та виконав свій процесуальний обов`язок, надіславши на цю адресу копію ухвали про відкриття провадження по справі. Попередньо позивачем було додано до позовної заяви докази надсилання відповідачу копії позовної заяви з додатками (а.с. 12-13). Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 17 лютого 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СЛОН КРЕДИТ» (надалі - Позикодавець) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено договір №823793 про надання споживчого кредиту (надалі - Договір), згідно з яким Позикодавець надав відповідачу кредит в сумі 25000,00 грн для споживчих (особистих) потреб, шляхом безготівкового переказу коштів у розмірі 20000,00 грн. на поточний рахунок відповідача, включаючи використання реквізитів платіжної картки [NUMBER] та у розмірі 5000,00 грн. на користь Товариства з метою виконання зобов`язань з оплати процентів за перший день користування кредитом, відповідно до п. 3.5 Договору. Відповідно до пункту 1.4 Договору сторони погодили, що строк кредиту складає 1096 днів, з кінцевим терміном повернення 17.02.2025 року. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до цього Договору. Згідно з положеннями пункту 1.5 Договору встановлено тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти за процентною ставкою, яка залежить від періоду її встановлення та становить: за перший день користування кредитом (включно) 25% в день (9125% річних), за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту 85% річних. Договір між сторонами укладено у вигляді електронного договору, що був підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Крім того, відповідачем за допомогою електронного підпису також було підписано Паспорт споживчого кредиту (а.с. 26-28). Кредитні кошти у сумі 20000,00 грн було перераховано 17.02.2022 року на картку зазначену відповідачем у Договорі, що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 15.08.2023 вих. №2646_230815114136 (а.с. 33). Як вбачається з розрахунку заборгованості позивач здійснив платіж в рахунок погашення заборгованості за Договором 26.04.2022 року в сумі 900 грн. 03.08.2023 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» було укладено договір факторингу №0308-23-1 (надалі Договір факторингу), відповідно до якого позивач прийняв належні ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» права вимоги в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, які визначені в реєстрі боржників. 4 березня 2024 року представником позивача було подано до суду через систему «Електронний суд» клопотання про доручення доказів, у якому уповноважений представник повідомив, що при перевірці поданих до суду документів було виявлено, що при формуванні витягу з реєстру боржників допущено описку та у наданому до суду витязі невірно зазначено номер Договору, право вимоги за яким було передано позивачу згідно Договору факторингу. З метою об`єктивного розгляду справи, представник [PERSON] просив долучити до матеріалів справи копію витягу з реєстру боржників до Договору факторингу від 03.08.2023 року (надалі Витяг з реєстру боржників) з правильно зазначеним номером Договору. Із Витягу з реєстру боржників вбачається, що ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» набуло право вимоги до [PERSON] за Договором. По відношенню до вищевказаних фактичних обставин справи, суд наводить наступні норми права та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Договором, відповідачем не виконані. Позивач посилається у позовній заяві на те, що правомірно вимагає у відповідача дострокового повернення заборгованості за Договором у розмірі, що була відступлена станом на дату укладення Договору факторингу. Водночас, наведена у змісті позовної заяви сума заборгованості за процентами за перший день користування кредитом відрізняється від тієї, яка зазначена у Витязі з реєстру боржників. За таких обставин, суд вважає правомірним стягнення з відповідача заборгованості за Договором, у сумі зазначеній у Витязі з реєстру боржників станом на дату відступлення права вимоги (03.08.2023). \~ \~ \~ \~Заборгованість Позичальника станом на 3 серпня 2023 року за предметом позову у сумі 49736,09 грн (в т.ч.: 19822,57 грн. основний борг, 4684,97 заборгованість за процентами за перший день користування кредитом, 25228,55 заборгованість за процентами, починаючи з другого дня користування кредитом) підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, тому позовні вимоги щодо її стягнення підлягають задоволенню на підставі статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України. Щодо вимоги представника позивача про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування даних витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, представник позивача надав суду: договір №03/07/2023 про надання юридичних послуг від 03.07.2023 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, довіреність на представництво інтересів, акт приймання-передачі наданих послуг №21 до договору №03/07/2023 від 03.07.2023 року, платіжну інструкцію №343 від 06.12.2023. Так, вартість послуги представника позивача щодо складання позовної заяви про стягнення заборгованості з боржника становить 5000,00 грн. (п. 3.1 Договору №03/07/2023 про надання юридичних послуг від 03.07.2023 року). Представник позивача надав зазначену послугу ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», що підтверджується актом від 20.11.2023 року приймання-передачі наданих послуг №21 до договору №03/07/2023 від 03.07.2023 року, витягом з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №21 від 21.11.2023 та платіжною інструкцію №343 від 06.12.2023, якою було здійснено відповідну оплату (а.с. 95). Відповідно до правової позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 01.02.2022 року по справі №910/10935/20, укладання договору про надання правничої допомоги адвокатом як фізичною особою-підприємцем не позбавляє його статусу адвоката, а тому не впливає на правильність розподілу судових витрат у справі. Разом з тим, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не подавав до суду заперечень (у випадку їх наявності) щодо розміру заявлених представником позивача судових витрат, які на його думку, підлягають до стягнення з відповідача. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що витрати понесені позивачем на правничу допомогу є обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами, а тому така вимога підлягає задоволенню. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору по справі у сумі 2422,40 грн. (а.с. 96) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved