Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належної йому на праві власності 1/2 частини [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 серпня 1998 року ним, за договором дарування, було набуто право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що укладений з дарувателями [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., реєстровий №2162. Рішенням Київради від 13.11.2014 року №373/373 вул. Горького в Голосіївському районі м. Києва було перейменовано на вулицю Антоновича. Іншими співвласниками 1/2 частини даної квартири в рівних частинах є відповідачі по справі: [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого ДА Московського р-ну м. Києва 03.07.1998 року та зареєстрованого в Київському МБТІ 03.07.1998 року у реєстровій книзі №8120. Зазначив, що з 2006 року між ним та іншими співвласниками квартири існує не вирішений спір щодо володіння, користування та розпорядженням спільним майном. Даний спір пов`язаний з тим, що інші співвласники разом із членами своєї сім`ї, у складі якої є, зокрема, колишні співвласники - дарувателі [PERSON] та [PERSON] за договором дарування від 27.08.1998 року, проживають у спільній квартирі та чинять позивачу перешкоди навіть у користуванні житлом. На підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.04.2006 року у справі № 2-1626/06 [PERSON] , було вселено у спірну квартиру та зобов`язано колишніх власників квартири, які в ній проживають не чинити йому перешкод у користуванні житлом. Не погоджуючись з його правом власника, що полягає в тому числі й право вільного користування, договір дарування оспорювався дарувателями, які постійно живуть в квартирі як члени сім`ї інших співвласників. Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2008 року у справі № 2- 624/08 у задоволенні даної вимоги було відмовлено, а рішенням суду встановлено правомірність набуття позивачем права власності на нерухоме майно та законність і дійсність правочину. Після винесення вищезазначених рішень, відповідачі одноразово впустили позивача до квартири, однак, опісля знову почали чинити перешкоди щодо володіння, користування та розпорядженням спільним майном. Отже, фактично з 2006 року відповідачі як співвласники, зловживаючи правом у різних формах та використовуючи інтереси колишніх співвласників (дарувателів) 1/2 частини квартири, чинили та чинять позивачу перешкоди у реалізації свого права власності на житло. На підставі зазначеного позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачі належним чином повідомлялись про наявність даного позову, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про направлення поштового відправлення за їх адресою, проте зазначені відправлення повернулись до суду. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Судом встановлено, що позивач [PERSON] , на підставі договору дарування частки квартири від 27.08.1998 року, серія [NUMBER] , зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Федоришиним О.П., набув у власність 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Дарувальниками за вказаним договором є [PERSON] , [PERSON] . Іншими співвласниками 1/2 частини даної квартири в рівних частинах є відповідачі по [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого ДА Московського р-ну м. Києва 03.07.1998 року та зареєстрованого в Київському МБТІ 03.07.1998 року у реєстровій книзі №8120. Загальна площа даної квартири становить 71,45 кв.м. і складається з 3-х жилих кімнат, жилою площею 41,2 кв.м. Позивач зазначив, що з 2006 року між ним та іншими співвласниками квартири існує не вирішений спір щодо володіння, користування та розпорядженням спільним майном. Даний спір пов`язаний з тим, що інші співвласники разом із членами своєї сім`ї, у складі якої є, зокрема, колишні співвласники - дарувателі [PERSON] та [PERSON] за договором дарування від 27.08.1998 року, проживають у спільній квартирі та чинять позивачу перешкоди у користуванні житлом. Вказане підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.04.2006 року у справі № 2-1626/06, яким, [PERSON] , було вселено у спірну квартиру та зобов`язано колишніх власників квартири, які в ній проживають не чинити йому перешкод у користуванні житлом. Також, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2008 року у справі № 2-624/08 у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус КМНО Федоришин О.П. про визнання договору дарування 1/2 частини спірної квартири недійсним було відмовлено, а рішенням суду встановлено правомірність набуття позивачем права власності на нерухоме майно та законність і дійсність правочину. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зазначає позивач, після винесення вищезазначених рішень, відповідачі одноразово впустили його до квартири, однак, опісля - знову почали чинити перешкоди щодо володіння, користування та розпорядженням спільним майном. Отже, фактично з 2006 року відповідачі як співвласники, зловживаючи правом у різних формах та використовуючи інтереси колишніх співвласників (дарувателів) 1/2 частини квартири, чинили та чинять позивачу перешкоди у реалізації свого права власності на житло, у зв`язку з чим позивач просив зобов`язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належної йому на праві власності 1/2 частини [ADDRESS] , на що слід зазначити наступне. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] після ухвалення судом рішення про усунення перешкод у користуванні квартирою, чинять перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . З урахуванням викладеного у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed