Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки та винагороди. Заява мотивована тим, що 10 липня 2019 року [PERSON] за договором позики взяла у позивача в борг 3000 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією, та взяла на себе зобов`язання повернути позику в строк до 15 грудня 2019 року. Станом на 13 травня 2021 року [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, не повернула позивачу грошові кошти. За таких обставин позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 137 313 доларів США. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області, 10 вересня 2021 року справу передано для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Провадження у справі відкрито 02 вересня 2022 року, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Позивач, в судове засіданні не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі змісту позову вбачається, що просить суд розглянути справу за відсутності сторони позивача та задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Заперечень від [PERSON] щодо заочного розгляду справи не надходило. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Заяв та клопотань на адресу суду не надходило, відзив на позов подано не було. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню часткорво, виходячи з наступного. Встановлено, що 10 липня 2019 року [PERSON] за договором позики взяла у [PERSON] в борг 3000 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, як свідчать матеріали справи, на підтвердження укладення договору позики [PERSON] 10.07.2019 надала позивачу відповідну розписку про отримання грошових коштів, у сумі 3 000 доларів США. Позивач зазначає, що умови договору [PERSON] не виконані, грошові кошти у строк обумовлений сторонами не повернуто. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Разом з тим, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачем було повернуто [PERSON] грошові кошти у розмірі , обумовленому договором позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначив Верховний Суд у справі № 301/2052/18 (постанова від 16 листопада 2022 р.) , якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК). Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 (справа №723/304/16-ц) визначилась, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув у повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суми позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині стягнення суми основного боргу в сумі 3 000,00 доларів США. В іншій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають за відсутності належного обгрунтування. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial