Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Та просила суд Стягнути з Державного підприємства «Спецагро» на її, [PERSON] , користь 668\~900,70 (шістсот шістдесят вісім тисяч дев`ятсот) гривень середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 07 вересня 2021 року по 03 березня 2023 року. Стягнути з Державного підприємства «Спецагро» на її, [PERSON] , користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 100\~000,00 (сто тисяч) гривень. Стягнути з Державного підприємства «Спецагро» а на її, [PERSON] , користь понесені витрати на професійну правничу допомогу. Позов мотивований тим, що 13.10.2020 наказом Держпродспоживслужби №341-к її, [PERSON] , призначено на посаду Генерального директора «Спецагро» строком на 3 роки з 13.10.2020 по 13.10.2023 на умовах укладеного контракту. 01.09.2021 відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з посади Генерального директора Державного підприємства «Спецагро» її звільнено з мотивів недотримання вимог підпункту 7.9. пункту 7 Статуту ДП «Спецагро» щодо забезпечення збереження та ефективного використання державного майна. Своє звільнення з посади вона оскаржила до Христинівського районного суду Черкаської області, який ухваленим 15.02.2023 рішенням її позов задовольнив частково. Суд визнав протиправним і скасувати наказ Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №492-к від 01.09.2021 «Про звільнення [PERSON] »; поновив її на посаді Генерального директора Державного підприємства «Спецагро» з 07 вересня 2021 року та стягнув з Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в дохід держави 908,00 гривень судового збору. Однак, в задоволенні її вимог про стягнення на її користь з Державного підприємства «Спецагро» середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовив, мотивуючи таке своє рішення тим, що Державне підприємство «Спецагро» до участі у справі в статусі відповідача не було залучене. На виконання рішення Христинівського районного суду Черкаської області Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів наказом №167-к від 03.03.2023 поновила її на посаді Генерального директора Державного підприємства «Спецагро». Ураховуючи, що в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мені відмовлено з підстав недотримання процесуального порядку подачі позову, при поновленні її на роботі заробітна плата за період її вимушеного прогулу не проведена, її порушене право підлягає захисту в судовому порядку. Так, статтею 235 КЗпП унормовано, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абз.3,4 п. 2 розділу І Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Ураховуючи,\~що її\~звільнення відбулося\~06\~вересня 2021\~року,\~середня заробітна\~плата повинна\~обчислюватися з\~виплат,\~отриманих за\~попередні два\~місяці роботи,\~а саме\~за липень\~і серпень\~2021\~року.\~Відповідно до\~п.\~5\~розд.\~ІV\~Порядку основою\~для визначення\~загальної суми\~заробітку,\~що підлягає\~виплаті за\~час вимушеного\~прогулу,\~є середньоденна\~(середньогодинна)\~заробітна плата\~працівника,\~яка згідно\~з п.\~8\~цього Порядку\~визначається діленням\~заробітної плати\~за фактично\~відпрацьовані протягом\~двох місяців\~робочі (календарні)\~дні на\~число відпрацьованих\~робочих днів\~(годин),\~а у\~випадках,\~передбачених чинним\~законодавством \~календарних днів\~за цей\~період.\~При обчисленні\~середньої заробітної\~плати за\~два місяці,\~виходячи з\~посадового окладу\~чи мінімальної\~заробітної плати,\~середньоденна заробітна\~плата визначається\~шляхом ділення\~суми,\~розрахованої відповідно\~до абзацу\~п`ятого пункту\~4\~цього Порядку,\~на число\~робочих днів\~за останні\~два календарні\~місяці,\~що передують\~місяцю,\~в якому\~відбувається подія,\~з якою\~пов`язана відповідна\~виплата,\~згідно з\~графіком підприємства,\~установи,\~організації. У разі колисередня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. ( абзац 3 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 4 п. 8 Порядку). Відповідно до довідки ДП «Спецагро» за вихідним №68/22-01/01 від 21.06.2022 у липні 2021 року їй нарахована заробітна плата в в розмірі 33745,45 грн, а в серпні 2021 року 37120,00 грн. У липні 2021 року мною відпрацьовано 20 робочих днів, а в серпні 2021 року 21 робочих днів згідно графіка роботи. Отже, згідно положень чинного законодавства України відповідач зобов`язаний виплатити мені заробітну плату за весь час вимушеного прогулу починаючи з 07 вересня 2021 по 03 березня 2023 року в сумі 668\~900,70 гривень. Невиплата їй середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу призвело до негативних змін у її житті внаслідок усвідомлення тривалого ігнорування відповідачем її трудових прав, зневагу до її, як до особи і працівника. Ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від її додаткових зусиль для організації свого побуту і відновлення рівноваги. Грубе порушення її права на отримання заробітної плати завдає їй душевних страждань через те, що відповідач позбавив її джерела для існування, трудового стажу, та в майбутньому достойної пенсії. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і мотивів викладених у позовній заяві. Відповідач позов не визнав просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 15.02.2023 року, яке є похідними у даній справі та позов мотивований на підставі раніше зазначеного рішення, яке скасоване Черкаський апеляційним судом 23 жовтня 2023 року, а інших обґрунтувань та доказів позивачем суду не надано. Просив суд у задоволенні позову відмовити та стягнути із позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати в сумі 10\~000 грн. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ґрунтуються на рішенні Христинівського районного суду Черкаської області від 15.02.2023 року та є похідними, однак раніше зазначене рішення скасоване Черкаський апеляційним судом 23 жовтня 2023 року, інших обґрунтувань та доказів позивачем суду не надано, а тому позов не підлягає задоволенню. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню у порядку\~ст. 141 ЦПК України. Так, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивач у відповідності до\~ст.5Закону України«Про судовийзбір»\~звільнена від сплати судового збору, в силу вимог ч.7\~ст.141ЦПК України\~судові витрати у розмірі 2147, 20 грн, слід віднести на рахунок держави. \~ \~ \~ \~ 05.02.2024 відповідач звернувся до суду з заявою про розподіл судових витрат, в якій зокрема, просить стягнути з позивача [PERSON] понесені витрати на правову допомогу в сумі 10 000 гривень. На підтвердження понесених судових витрат в справі відповідач надано суду договір про надання правової допомоги від 23.05.2023 року, акт №1 здачі-приймання (надання послуг) від 03.07.2023, платіжна інструкція №1088 від 12.07.2023. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. У частинах першій - третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат (постанова Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/7163/20 (провадження № 61-4004св21)). Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. При цьому слід розрізняти, поняття строку подачі попереднього (орієнтовного) розрахунку та строку подачі доказів понесення таких витрат. \~ \~ \~ \~ З огляду на викладене та згідно з тим, що відповідач під час подачі першої заяви (відзив на позовну заяву) не подавав попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які він поніс або які очікував понести, тому підстав для задоволення заяви немає. Крім іншого, заява про розподіл судових витрат є абсолютно необгрунтовано також з підстав не підтвердження їх понесення допустимими доказами. Адже розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. \~ \~ \~ \~ Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу,\~пов`язану зі справою,\~включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 5.11. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару; 5.12. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". 5.13. У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18. При цьому, колегія суддів зазначає, що договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи. 5.14. Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі\~"East/West Alliance Limited" проти України"\~. Отже понесення стороною судових витрат на правову допомогу має бути підтверджено договором про правову допомогу, актом приймання - передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунком таких витрат. До поданої 05.02.2024 заяви відповідач додав датований 23.05.2023 договір про надання правової допомоги. Суд зазначає, що договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність") за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України, як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". \~ \~ \~ \~Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі\~відсутності у\~тексті договору\~таких умов\~(пунктів)\~щодо порядку\~обчислення,\~форми та\~ціни послуг,\~що надаються\~адвокатом,\~суди,\~в залежності\~від конкретних\~обставин справи,\~інших доказів,\~наданих адвокатом,\~використовуючи свої\~дискреційні повноваження,\~мають право\~відмовити у\~задоволенні заяви\~про компенсацію\~судових витрат,\~задовольнити її\~повністю або\~частково. \~ \~ \~ \~ У договорі 23.05.2023 році, відсутні посилання на яку конкретну справу укладено договір. В ордері №АО1071080, зазначено лише надання правової допомоги б/н від 23.05.2023 року у Христинівському районному суді. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18. При цьому, суд зазначає, що договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи. Таких висновків дійшов Верховний Суд у справі № 554/2586/16-ц (постанові від 03.02.2021), який виснував, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті ЗО Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») Крім іншого, відповідно до ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Визначення суми відшкодування має відповідати критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. \~ \~ \~ \~ Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. А у рішенні від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії», заява №58442/00 - відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Такий же правовий висновок зробила Велика Палата ВС у справі № 755/9215/15- ц (постанова від 19.02.2020). Зі змісту доданих до заяви документів встановити якими критеріями керувались сторони, а судовий розгляд підтверджує, що адвокат Карапетян А.Р. участі у судових засіданнях не брав зовсім, а лише готував і надсилав до місцевого суду 09.06.2023 р. відзив на позов [PERSON] . При цьому жодних доказів на підтвердження того, що сума в 10 000,00 грн є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, суду не надано. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed