Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

В липні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Октябрського районного суду м.Полтави з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в якому просить визнати поважними причини пропуску позовної давності та захистити порушене право [PERSON] на спадкування нею майна, що залишилося після її померлого чоловіка - [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 1994 року, видане державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т.В., зареєстроване в реєстрі за № 3-4904, спадкова справа № 115/1994, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] , а саме 2/3 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що між нею та [PERSON] 19 травня 1989 року було укладено шлюб, [PERSON] помер [INFO] . Позивач з чоловіком - [PERSON] проживали спільно за адресою: [ADDRESS] . 15 липня 1994 року [PERSON] уклала договір міни зі своєю дочкою - [PERSON] , яка у цих договірних відносинах діяла від себе та як законний представник своїх дітей. Відповідно до змісту якого позивач обміняла 1/3 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] ). Після укладення договору міни, позивач була переконана, що ще має успадковану частину житлового будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS] та продовжувала і далі проживати за вказаною адресою. Після смерті свого чоловіка позивач звернулася до Першої полтавської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на майно, що залишилося після померлого чоловіка - [PERSON] , а саме на частину житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, державний нотаріус повідомила, що не потрібно подавати заяву про прийняття спадщини, оскільки позивач фактично прийняла спадщину після померлого чоловіка [PERSON] , так як фактично вступила в управління та у володіння спадковим майном - частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] . Позивач одразу не оформлювала свідоцтво про право на спадщину за законом як його дружина, у зв`язку з тим, що у неї не було достатньо коштів, зважаючи на те, що вона була пенсіонером, на пенсію утримувала дочку та трьох онуків. Відповідач не повідомляв позивача, що [PERSON] склав заповіт, відповідно до змісту якого заповів йому щось зі свого майна. Лише після отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом він прийшов до позивача та повідомив про те, що він успадкував частину будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , але не показав жодних документів, сказав, що він успадкував 2/3 від тієї частини будинку, що належала [PERSON] на праві власності. І тому, позивач була переконана, що в неї залишилася частина будинку і вона її фактично успадкувала. У 2021 році позивач згадала, що на частину будинку з частиною надвірних будівель у [ADDRESS] вона так і не оформила свідоцтво про право на спадщину за законом, тому звернулася до Першої полтавської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Державний нотаріус повідомила, що спадкова справа до моменту її звернення не була заведена і вона може оформити свідоцтво про право на спадщину за законом у будь-який час. Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №67585287 від 02.12.2021 року, спадкова справа заведена 02.12.2021 року (номер у спадковому реєстрі 68767250, номер у нотаріуса 153/2021). У довідці Першої полтавської державної нотаріальної контори від 19.08.2022 року за № 399/02-14 вказано, що «Перша полтавська державна нотаріальна контора повідомляє, що 02 грудня 2021 року відкрито спадкову справу № 153/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] , 1932 року народження, який постійно до дня своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно матеріалів спадкової справи спадкоємцем за законом є дружина - [PERSON] , [INFO] . Інформація про інших спадкоємців станом на 19.08.2022 року, згідно матеріалів спадкової справи відсутня, будь-які інші заяви не надходили». Згодом позивач отримала лист-роз?яснення від 23.11.2022 року, у якому було вказано, що спадкова справа була відкрита помилково на підставі довідки Полтавського обласного державного нотаріального архіву. Згідно повторного запиту та нової відповіді Полтавського обласного державного нотаріального є наявна спадкова справа №115 після померлого [INFO] [PERSON] , яка була відкрита 10.10.1994 року Першою полтавською державною нотаріальною конторою за заявою іншого спадкоємця згідно заповіту. Враховуючи вищевикладене, видати свідоцтво про право на спадщину за законом неможливо, у зв`язку з відсутністю законних підстав для цього. Спадкова справа після померлого [PERSON] відкрита лише [INFO] , а помер [PERSON] [INFO] , тому спадкова справа повинна бути відкритою протягом 6 місяців з дати смерті, а відкрита через 6 місяців і 25 днів, що є грубим порушенням законодавства. Таким чином, [PERSON] повинен був звернутися до Першої полтавської державної нотаріальної контори протягом 6 місяців для того, щоб успадкувати по заповіту майно після померлого [PERSON] , а після спливу цього строку він втратив право на спадкування по заповіту. Отже, день відкриття спадщини після померлого [PERSON] [INFO] . Зважаючи на той факт, що позивач постійно проживала з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і на момент його смерті, а тому фактично прийняла спадщину та фактично вступила в управління та у володіння спадковим майном - 2/3 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] . [PERSON] не мав права претендувати на спадщину за заповітом після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, у зв`язку з неподанням протягом шести місяців відповідної заяви, а нотаріус, відповідно, не мав права видавати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] підтверджує факт порушення прав позивача як спадкоємця першої черги після смерті її чоловіка [PERSON] . Оскільки, [PERSON] пропустив строк звернення для прийняття спадщини із відповідною заявою, то він не мав права на спадкування. Отже, у зв`язку з тим, що [PERSON] була дружиною померлого [PERSON] та входила в першу чергу спадкування за законом, то видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] на підставі відкритої спадкової справи після спливу шестимісячного строку порушило її законні права та інтереси. Про дату відкриття спадкової справи їй не було відомо раніше, а достеменно стало відомо лише 25 липня 2023 року після ознайомлення з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (№ витягу 70708779 від 23.11.2022 року), а тому строк позовної давності для звернення з позовною заявою пропущений нею з поважних причин. Ухвалою суду від 31.08.2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.08.2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Бибик С.В. надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 року відповідач [PERSON] набув право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Спадкодавець був власником вказаного майна на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою полтавською державною нотаріальною конторою 18.08.1992 року та дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою держнотконторою від 05.03.1994 року. Вказаний правовстановлюючий документ відповідач [PERSON] набув на підставі заповіту від 01.11.1990 року, згідно якого спадкодавець [PERSON] заповів все належне йому майно з чого б воно не складалось відповідачу [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем [PERSON] та вони проживали спільно за однією адресою по [ADDRESS] . Оскільки позивач як дружина спадкодавця, яка постійно проживала з ним на момент відкриття спадщини і після його смерті вступила в управління та володіння майном, тому вважає себе такою, що прийняла спадщину на 2/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] . Однак, вказана норма матеріального права, що регулювала спірні правовідносини на момент їх виникнення, не підлягає до застосування в даному випадку. Так, позивач [PERSON] свідомо вводить в оману суд щодо перебування в шлюбі із спадкодавцем [PERSON] на момент відкриття спадщини (смерті), а саме станом на 17.03.1994 року. Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.02.1994 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Також вважає, що суд повинен застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права, що підлягають до застосування, зокрема, згідно ст.524 ЦК УРСР. Таким чином із врахуванням фактичних обставин справи і застосування до них зазначених норм матеріального права, вважає, що в даному випадку у зв?язку із наявністю нотаріально посвідченого заповіту на ім?я [PERSON] спадкування відбувалося за заповітом, а не за законом. У позовній заяві позивач зазначає, що після укладення договору міни 15.07.1994 року вона була переконана, що має успадковану частину житлового будинку з частиною надвірних будівель по [ADDRESS] і продовжувала і надалі проживати за вказано адресою і вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме відповідною частиною домоволодіння спадкодавця. Слід зазначити, що між позивачем [PERSON] і спадкодавцем [PERSON] тривалий час існував спір з приводу володіння спільним майном, а саме житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою площею 1813 кв.м. по [ADDRESS] у зв?язку із зазначеним Октябрським районним судом м. Полтави в 1994 року розглядався спір з цього приводу і було виготовлено «Заключение технической експертизы по делу [PERSON] до [PERSON] » від 10.05.1994 року в розділі власники зазначено: [PERSON] - 2/3 частини і [PERSON] 1/3 частина. Згідно вказаного технічного висновку експертом було запропоновано розподіл будинку і земельної ділянки як схематично так і реально. В подальшому вказаний будинок було технічно переобладнано на дві частини і вже близько 30 років нові власники користуються ним. Таким чином позивач по справі була проінформована, що в 1994 року після смерті [PERSON] новим власником став відповідач [PERSON] . Крім того, в самому позові позивач по справі зазначає, що після оформлення свідоцтва про право на спадщину [PERSON] повідомив її, що він став новим співвласником вказаного домоволодіння, як єдиний спадкоємець. Тому доцільно відраховувати початок строку позовної давності із 1994 року. Позивачу було відомо про володіння [PERSON] 2/3 частинами будинку по [ADDRESS] , оскільки Октябрський районним судом м.Полтави в період 1994-1995 року розглядав спір з приводу поділу будинку та земельної ділянки за позовом [PERSON] до [PERSON] . По даній справі було проведено технічну експертизу від 10.05.1994 року, в якій експерт зазначив частки співвласників та запропонував розділити будинок та ділянку згідно запропонованого варіанту. Таким чином, станом на 1994 рік позивач по справі [PERSON] була проінформована про спадкування розміру частки відповідачем [PERSON] , а також в цей період був здійснений реальний розподіл будинку. В частині викладу обставин позову, що [PERSON] не мав претендувати на спадщину за заповітом після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини у зв?язку із неподанням протягом 6 місяців відповідної заяви, а нотаріус відповідно не мав права видавати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом зазначає, що вказане твердження позивача є помилковим, оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідач [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] із порушенням строку визначеного законом (а.с.45-49). 18.09.2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначає, що згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.02.1994 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] - розірвано. Тобто це рішення не стосується позивача. Шлюб між позивачем та її чоловіком припинився внаслідок смерті [PERSON] . [PERSON] втратив право на спадкування за заповітом, оскільки подав заяву про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку, а тому зважаючи на цю обставину позивач повинна була спадкувати по закону, оскільки вона фактично вступила в управління та у володіння спадковим майном - 2/3 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] . Отже, оскільки [PERSON] не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, то вважається, що він відмовився від прийняття спадщини за заповітом. [PERSON] не мав права претендувати на спадщину за заповітом з дня відкриття спадщини після спливу шести місяців неподанням протягом шести місяців відповідної заяви, а нотаріус відповідно, не мав права видавати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] підтверджує факт порушення прав позивача як спадкоємця першої черги після смерті чоловіка [PERSON] . У відзиві вказано, що між позивачем і спадкодавцем [PERSON] тривалий час існував спір з приводу володіння спільним майном, а саме житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою пл. 1813 кв.м. по [ADDRESS] . Жодного спору щодо житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] між нею та [PERSON] не було, оскільки [PERSON] заповів 2/3 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель - [PERSON] та 1/3 частини жилого будинку частиною надвірних будівель [PERSON] . [PERSON] не повідомляв позивача, що [PERSON] склав заповіт, відповідно до змісту якого заповів йому щось зі свого майна. Лише після отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом він прийшов до позивача та повідомив про те, що він успадкував частину будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , але не показав жодних документів, сказав, що він успадкував 2/3 від тієї частини будинку, що належала [PERSON] на праві власності. У відзиві вказано, що позивачу було відомо про володіння [PERSON] 2/3 частинами будинку по [ADDRESS] , оскільки Октябрським районним судом м. Полтави в період 1994-1995 року розглядався спір з приводу поділу будинку та земельної ділянки за позовом [PERSON] до [PERSON] . Відповідно до змісту експертизи не повідомляється, що [PERSON] щось має успадкувати після смерті її чоловіка, і не було зазначено про розмір частки майна, яку мав би успадкувати [PERSON] , а крім цього станом на 10.05.1994 року [PERSON] взагалі не мав права вирішувати питання щодо поділу будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , оскільки [PERSON] ще не був власником вищевказаного майна, а тому не мав права здійснювати його поділ (а.с.71-80). Ухвалою суду від 16.01.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Руль М.І. позов підтримала, просила задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначила, що позивач не знала про розірвання шлюбу, ніхто не отримував свідоцтво про розірвання шлюбу. Відсутні дані про отримання листів нотаріуса Прібильською Л.І. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що [PERSON] била свого чоловіка, забирала у нього гроші, тому останній вирішив написати заповіт на нього. Заповіт був складений 01.11.1993 року в лікарні, [PERSON] дала для цього домову книгу. Відповідач прожив 29 років в будинку, всіх все задовольняло, в 1995 році робили простінки відповідно до часток, всіх все влаштовувало. Представник відповідача - адвокат Бибик В.А. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити з підстав, вказаних у відзиві. Зазначив, що [INFO] помер спадкодавець, на наступний день [PERSON] подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Рішенням суду від 15.02.1994 року шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний. Є лист від 26.09.1994 року, в якому нотаріус просить позивача з`явитися з приводу спадкової справи, також 03.10.1994 року - пропозиція з`явитися до 10.10.1994 року. Пройшло 30 років, вони ділили земельну ділянку, [PERSON] була проінформована хто є власником, про розмір часток. У разі задоволення позову просив застосувати строк позовної давності. Представники третіх осіб: Першої полтавської державної нотаріальної контори, Полтавського обласного державного нотаріального архіву до суду не з`явилися, просили про розгляд справи у їх відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ГПК України). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.03.1994 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с.22). Відповідно до заповіту від 01.11.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №3-7268, [PERSON] все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповів повністю [PERSON] ( а.с. 118). Відповідно до заяви від 16.03.1994 року, [PERSON] звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом (а.с.115-116). 10.10.1994 року [PERSON] звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а.с. 116-117). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 1994 року, виданого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4904, спадкова справа №115/1994, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] , а саме 2/3 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с.121-зворот - 122). Позивач наполягає на тому, що [PERSON] не мав права претендувати на спадщину за заповітом після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, у зв`язку з неподанням протягом шести місяців відповідної заяви, а нотаріус, відповідно, не мав права видавати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Крім того, [PERSON] стверджує, що вона була дружиною померлого [PERSON] , пенсіонеркою, входила в першу чергу спадкування за законом, фактично вступила в управління та у володіння спадковим майном, тому видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] підтверджує факт порушення прав позивача як спадкоємця першої черги після смерті її чоловіка [PERSON] . Суд вважає ці твердження позивача слушними, а заперечення відповідача безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР (тут і надалі чинного на час спірних правовідносин), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на нерухоме. Згідно з положеннями частин першої та другої статті 524 ЦК Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Відповідно до статті 526 ЦК Української РСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. На час смерті [INFO] [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про отримання одним із подружжя свідоцтва про розірвання шлюбу на виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 15.02.1994 року ( а.с.53 - рішення суду; а.с.14 - свідоцтво про укладення шлюбу; а.с.87 - повторне свідоцтво про шлюб). Згідно позову, на час смерті [PERSON] . [PERSON] на праві власності належала 1/3 частина житлового будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS] , яку вона 15 липня 1994 року обміняла на квартиру [ADDRESS] ). [PERSON] належала 2/3 частина житлового будинку з частиною надвірних будівель в [ADDRESS] . [PERSON] на час смерті чоловіка була зареєстрована та проживала спільно з ним за адресою [ADDRESS] (а.с.13- довідка). Згідно зі статтею 534 ЦК Української РСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Цивільним законодавством гарантовано власнику на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, але водночас і встановлено певні обмеження щодо права розпоряджатися своєю власністю, тобто визначено обмеження волі заповідача, шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Згідно зі статтею 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Статтею 535 ЦК Української РСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. [PERSON] була дружиною спадкодавця [PERSON] та на момент відкриття спадщини після його смерті вона була непрацездатною, оскільки з 04 лютого 1994 року перебувала на пенсії за віком (а.с.14 - довідка). Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. [PERSON] фактично вступила в управління та у володіння спадковим майном - 2/3 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] . У зв`язку з викладеним слід зазначити, що у випадку спадкування за законом позивач на підставі статті 529 ЦК Української РСР, як єдина спадкоємиця, яка вважається такою, що прийняла спадщину, мала б успадкувати все майно померлого, 2/3 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] . Однак, оскільки [PERSON] залишив заповіт на ім`я [PERSON] , позивач, як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини, повинна була успадкувати 2/3 частки від 2/3 частини спадкового майна, яка б належала їй у випадку спадкування за законом. Таким чином, розмір обов`язкової частки позивача у спадщині після смерті чоловіка складав 4/9 частини всього спадкового майна (2/3 від 2/3 = 4/9) незалежно від змісту заповіту. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У зв`язку з наведеним, суд вважає, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] підтверджує факт порушення прав позивача як спадкоємця першої черги після смерті її чоловіка [PERSON] , чим було порушене право позивача на спадщину та свідчить про наявність правових підстав для визнання такого свідоцтва про право на спадщину недійсним. Однак, стороною відповідача було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду, а позивач просила визнати причини пропущення позовної даності та захистити її право на спадкування. Щодо перебігу позовної давності у спірних правовідносинах суд зазначає наступне. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, провадження № 61-9916сво21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновки про наступне. Об`єднана палата наголосила на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В Цивільному кодексі України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17). Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012 зазначив, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом зазначеної норми (стаття 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності у спірних відносинах, суд виходить з того, що право на позов у [PERSON] виникло з моменту коли вона дізналася про оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме у жовтні 1994 року, як заявлено самою позивачкою - після отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, коли той успадкував частину будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та повідомив її про це. Також, відповідач заявив, що будинок технічно переобладнано на дві частини і вже близько 30 років нові власники користуються ним, що також не було спростовано позивачем. На вказані правовідносини поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Твердження [PERSON] про те, що лише 25 липня 2023 року, після ознайомлення з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (№ витягу 70708779 від 23.11.2022 року), їй стало відомо про порушення своїх прав, а тому строк позовної давності для звернення з позовною заявою пропущений нею з поважних причин, суд вважає таким, що не підтверджує обставину стосовно невідомості про спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 1994 року. Позивач суду не надала належних доказів того, що у неї існували обґрунтовані перешкоди по з`ясуванню даної обставини. Зазначені обставини якраз і доводять той факт, що [PERSON] ще з жовтня 1994 року мала реальну можливість достовірно довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. У цьому випадку розуміється передбачувана неминучість інформування її про такі обставини, або існування в неї певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких [PERSON] мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Не дивлячись на зазначене з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] звернулася до суду лише 28.07.2023 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. При цьому, поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено. Позаяк судом встановлено, що [PERSON] пропустила трирічний строк на звернення з позовом до суду за захистом порушеного права, та наявність заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, суд у зв`язку з встановленим доходить висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed