Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 1.1 Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають сина, який вже повнолітній. Під час шлюбу ними як подружжям було придбано автомобіль, який фактично знаходиться у повному володінні і користуванні відповідача. Згоди на відчуження транспортного засобу позивачка не давала. Право позивачки на частку у даному майні відповідач заперечує і не згідний добровільно сплатити грошову компенсацію. Просить стягнути з відповідача компенсацію вартості спільного майна подружжя - частини транспортного засобу (разом з тим вказала, що звіт про оцінку майна надасть пізніше), а також судові витрати у справі. Позивачка 22.06.2023 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, де вказала, що згідно наданого нею звіту про оцінку майна, вартість транспортного засобу становить 279 150,00 грн., тому просить стягнути компенсацію в розмірі його частки, що складає 139 575,00 грн. 1.2 Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає повністю, оскільки спірний автомобіль реалізовано ще коли вони були у шлюбі за добровільною згодою в інтересах їхньої сім`ї: автомобіль належить їхньому синові на праві приватної власності. Відповідач визнає,що транспортний засіб було придбано сторонами під час перебування у шлюбі. Проте, у квітні 2022 року між ними було укладено усну домовленість, за якою відповідач повинен був відчужити даний автомобіль на користь їхнього повнолітнього сина [PERSON] . Після реєстрації автомобіля син інколи дає можливість відповідачу користуватися ним на умовах, що відповідач дає можливість користуватися синові іншим, новішим автомобілем. Колишня дружина бачила, що відповідач інколи користується спірним автомобілем, що дало привід їй звернутися до суду для ініціювання не існуючого спору про майно, яким вони добровільно розпорядилися в інтересах сім`ї, ще до розірвання шлюбу. Тому, просить у позові відмовити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 2.1 Ухвалою судді Ралець Р.В. від 28.03.2023 відмовлено у відкритті провадження у справі. Постановою Рівненського апеляційного суду від 25.04.2023 ухвалу Дубенського міськрайонного суду від 28.03.2023 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 09.05.2023 ухвалою судді Ралець Р.В. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 29.05.2023 суддею Ральцем Р.В. заявлено самовідвід. 2.2 Після повторного авторозподілу справа надійшла в провадження судді Жуковської О.Ю. Ухвалою судді від 30.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також задоволення клопотання сторони позивача про витребування у ТСЦ МВС інформації щодо спірного транспортного засобу, а від [PERSON] копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. [PERSON] копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не надав і у відзиві від 08.06.2023 вказав, що не має у своєму розпорядженні копії свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу, бо він знаходиться у власності [PERSON] (в подальшому в судовому засіданні було з`ясовано, що фактично спірним автомобілем користується відповідач [PERSON] ). Інформація від ТСЦ МВС надійшла до суду 08.06.2023. 22.06.2023 від представника позивача Лопухович А.О. надійшла заява про уточнення позовних вимог і додано копію звіт про оцінку майна від 19.06.2023 з підтвердженням витрат, що визначило ціну позову. 14.07.2023 надійшло клопотання про залучення третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] та про визнання явки позивачки [PERSON] обов`язковою, а також витребування аудіо та відеозаписів з внутрішніх та зовнішніх камер спостереження ТСЦ5642 за 23.04.2023, про зміну порядку розгляду справи і про долучення доказів, зокрема, і висновку експертного дослідження від 03.07.2023. 17.07.2023 ухвалою суду здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , відмовлено у витребуванні записів з камер спостереження. 10.10.2023 від позивачки надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала і надала медичні документи, що підтверджують її тяжку хворобу. Ухвалою від 16.10.2023 відмовлено у визнанні явки тяжко хворої позивачки обов`язковою, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 2.3 В судовому засіданні представник позивача адвокат Лопухович А.О. (представник колишньої дружини) позовні вимоги підтримала повністю, з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Надала суду пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Додатково звернула увагу: позивачка не погодилась переписати транспортний засіб на сина, адже на той момент він навіть не мав права керування транспортним засобом, а фактично автомобілем продовжує користуватись відповідач. Що без згоди позивачки було відчужено транспортний засіб вказано і в рішенні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24.01.2023, коли розглядався позов про поділ майна подружжя від колишнього чоловіка. Тому позиція позивачки незмінна. І в цій справі вона будь-яких претензій до сина не має, але хоче, щоб колишній чоловік заплатив їй половину вартості транспортного засобу, що був набутий у шлюбі, але яким чоловік розпорядився самостійно та продовжує користуватись. 2.4 Відповідач [PERSON] (колишній чоловік) у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та пояснив, що з позивачкою ще в шлюбі у них було укладено усний договір, що на момент виповнення їхньому синову [PERSON] 18 років, позивачка перепише на нього будинок, а він - автомобіль. Коли синові [INFO] виповнилося 18 років, він виконав свою частину угоди та переписав на нього автомобіль 23.04.2022. Однак бувша дружина відмовилася виконати умови договору і переписувати будинок, тому він подав позови про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя - будинку, але вже після того як переоформив автомобіль на сина. Позивачка знала про факт відчуження даного автомобіля на користь сина, оскільки була у МРЕО: він туди приїхав із сином, а вона сама добралась, але там сказали, що її згоди не треба і вона поїхала не дочекавшись перереєстрації. Хто поїхав додому за кермом того автомобіля - він чи син, то вже не пам`ятає, але транспортним засобом дійсно продовжує користуватись він самостійно, бо сину надав рівноцінний інший автомобіль, який йому більше подобається - в матеріалах справи довіреність на інший автомобіль від сестри (дочка сторін) для брата (син сторін, третя особа у справі). Переписуючи автомобіль на сина, він діяв виключно в інтересах сім`ї, автомобіль знаходиться у сім`ї, власником його є їхній син. Також підтвердив, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля ним підписувався, однак кошти за транспортний засіб йому не надавалися - син за автомобіль не платив. Наполягає, що звіт про оцінку майна, що надано до уточненої позовної заяви, суд не може брати до уваги, бо там у резюме замовником вказано [PERSON] . 2.5 Третя особа [PERSON] (син колишнього подружжя і новий власник спірного транспортного засобу) в судовому засіданні повідомив, що знає про усну домовленість між батьками про переоформлення майна на нього, але не хоче займати сторону жодного із батьків. Незважаючи на те, що в заяві на ім`я суду вказав, що позов не визнає, але при вирішенні спору все ж покладається на розсуд суду. Мати справді приїжджала у МРЕО окремо від них з батьком і поїхала до моменту перереєстрації, але вона не заперечувала переоформити автомобіль. Після підписання договору з МРЕО за кермом їхав не він, а батько, оскільки справді на той час він ще не мав посвідчення водія і отримав його в 2023 році. Грошей за автомобіль, що вказані у договорі купівлі-продажу, він батьку не платив. Цим транспортним засобом користується батько, а йому дав інший автомобіль. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 3.1. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2001 року. Ухвалою суду 04.04.2022 відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу і рішенням Дубенського міськрайонного суду від 03.05.2022 шлюб між сторонам розірвано, рішення набрало законної сили 03.06.2022 (а.с.12-15). 3.2. Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 24.01.2023 задоволено позов [PERSON] до позивачки про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна. Визнано за [PERSON] право власності на частини квартири [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами та на частину земельної ділянки площею 0,0640 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарським будівель та споруд, кадастровий номер 5610300000:02:002:1917. В цій справі провадження відкрито 28.11.2022 відповідач [PERSON] повідомляла суд, що [PERSON] без її згоди продав транспортні засоби, однак вони предметом спору не були (а.с.16-20). 3.3. За [PERSON] 15.07.2020, тобто в період перебування у шлюбі з [PERSON] , зареєстровано транспортний засіб DACIA LODGY, 2016 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1598, номерний знак [NUMBER] . Однак, 23.04.2022 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , даний автомобіль перереєстровано в територіальному сервісному центрі № [NUMBER] на іншу особу - [PERSON] , згідно даних ТСЦ МВС №5642 від 31.01.2023. Підстава реєстрації - зміна власника транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу №5642/2023/3149161, відповідно до якого продавець [PERSON] передав у власність покупцеві [PERSON] автомобіль марки DACIA LODGY, колір білий, VIN [NUMBER] , номар кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 45000 грн. (а.с.21, 123, 155). 3.4. Згідно звіту кваліфікованого оцінювача ТОВ «ГРАНД ЕКСПЕРТ - 2020» Нестерчука А.О. від 19.06.2023 про оцінку автомобіля DACIA LODGY, 2016 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1598, номерний знак [NUMBER] , його ринкова вартість на 19.06.2023 становить 279 150,00 грн. Оцінка здійснювалась методом порівняння і транспортний засіб не оглядався. В резюме до звіту оцінювача замовником зазначено власника [PERSON] (третя особа в справі), однак в самому звіті у вступній частині розшифровано, що 19.06.2023 до товариства звернулась [PERSON] щодо визначення ринкової вартості цього транспортного засобу, а власником його є [PERSON] . Цей звіт було подано представником позивача суду до уточненої позовної заяви і згідно нього розраховано ціну позову, а також від сторони позивача надійшла квитанція №286 від 19.06.2023 про оплату [PERSON] експертної оцінки в розмірі 1500 грн. (а.с.101-108). 3.5. Згідно висновку експертного дослідження Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №НД-19/118-23/6854-АВ від 03.07.2023, ринкова вартість легкового автомобіля DACIA LODGY, 2016 року випуску, колір білий, номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] з урахуванням ремонтної калькуляції на 03.07.2023 складає 265 552,26 грн. На дослідження надано об`єкт оцінки автомобіль та копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , тож транспортний засіб оглядався. У вступній частині експертного висновку вказано, що 27.06.2023 до експертної установи звернувся [PERSON] щодо визначення ринкової вартості цього транспортного засобу. Експертний висновок було подано відповідачем 14.07.2023 з доказами витрат на проведення такого дослідження в розмірі 1720,80 грн. згідно рахунку-фактури Рівненського НДЕКЦ №1352 від 27.06.2023 для [PERSON] , який сплатив кошти відповідно квитанції АТ КБ Приватбанк від 27.06.2023 (а.с.134-147). IV. Норми права, які застосував суд. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17, постанова Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19). Відповідно ч. 1, 2, 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи одержані одним з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 68 СК України, зазначається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду вказує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому, підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку, важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), і підстав для відступу від такої позиції не вбачається. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає. Виходячи з вищенаведеного, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч.6, 8, 10 ст. 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду; у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом; у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Згідно п.1-4 ч.1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках, зокрема: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів… V. Мотивована оцінка і висновки суду. 5.1. Суд встановив, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо поділу майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності, - транспортного засобу. Згідно норм чинного законодавства у відповідності до вимог ст. 60, 70 СК України позивачка по справі має право на 1/2 частину спірного автомобіля. 5.2. Відповідач у порушення вимог ст. 68 СК України розпорядився спільним сумісним майном без згоди позивачки, що підтведжується за результатами судового розгляду, враховуючи нижчезазначене. 5.3. Загалом позиція відповідача, що він розпорядився спільним майном в інтересах сім`ї зі згоди позивачки, переоформивши на сина автомобіль і це не пов`язано з процесом розлучення та поділу майна, на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються дослідженими судом доказами. День народження у сина сторін 26.02.2004, а транспортний засіб на нього переоформили під видом укладення договору купівлі-продажу 23.04.2022, тобто це очевидно не подарунок до Дня народження. Провадження в справі про розірвання шлюбу між сторонами, але за позовом [PERSON] до [PERSON] , відкрито 04.04.2022, а зміна власника транспортного засобу з ініціативи [PERSON] , відбулась 23.04.2022, тобто коли подружжя вже знаходилось в процесі розлучення. В рішенні суду від 24.01.2023 про поділ майна подружжя, але за ініціативою [PERSON] , вказано, що [PERSON] повідомляла, що [PERSON] без її згоди продав автомобіль, і в цій справі було провадження відкрито 28.11.2022, тобто також після формального виведення із права власності [PERSON] . Тож, спірний транспротний засіб не відчуджувався в інтересах сім`ї, бо на той момент сім`я вже фактично розпалась, спірним транспортним засобом продовжує користуватись колишній чоловік, а колишня дружина не отримала жодної компенсації. 5.4. Суд також зветає увагу, що від початку сторона позивача наполягала, що відповідач розпоряджається на власний розсуд спірним транспортним засобом і не могла визначити ціну позову, оскільки не мала доступу до автомобіля і документів на нього, тому в позовній заяві просила витребувати необхідну інформацію, зокрема, і у відповідача копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Суд вказану інформацію витребував, але відповідач її не надав з поясненням, що не має в розпорядженні свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу, бо він знаходиться у власності [PERSON] (сина). Однак, у подальшому в судовому засіданні було з`ясовано, що фактично спірним автомобілем користувався і користується саме відповідач [PERSON] , а за чинним законодавством керувати транспортним засобом без свідоцтва про його реєстарцію заборонено. В матеріалах справи також є документ, який наданий відповідачем [PERSON] на польській мові і не перекладений, без дати його видання (а.с. 124), але згідно пояснень відповіча, - це довіреність від дочки на його сина (тобто від сестри брату) на право керування іншим транспротним засобом, який більше подобається сину сторін і яким той керує замість спірного автомобіля, що підтверджує і син сторін [PERSON] . По суті, цей документ не відноситься до предмету доказування, але він чітко засвідчує саме недобросовісну поведінку відповідача: на ньому стоїть підпис відповідача і дата завірення правильності копії оригіналу - 06.06.2023, а при цьому вже 08.06.023 відповідач пояснює суду, що не має в розпорядженні витребуваного судом в ухвалі від 30.05.2023 документу. Крім того, саме відповідач [PERSON] замовив експертне дослідження вартості спірного транспортного засобу і надав цей автомобіль експерту, як і копію свідоцтва про його реєстрацію. І все це на етапі підготовчих дій, маючи на руках ухвалу суду про витребування доказів та так і не надавши суду необхідну інформацію до закриття підготовчого провадження, тобто впродовж 4,5 місяців. Тож, відповідач увів суд в оману і не виконав ухвалу суду без поважних причин. Це згідно ч. 6, 8 ст. 84, ч.1 ст. 148 ЦПК України є очевидним зловживанням процесуальними правами і заслуговує на застосування санкцій у виді штрафу. Проте враховуючи, що реальна ситуація з`ясувалась саме за результатами судового розгляду і вже немає можливості постановити ухвалу про накладення штрафу на відповідача, суд користується ч.10 ст. 84 ЦПК України. Враховуючи все вищезазначене, суд визнає той факт, що відповідач на власний розсуд розпорядився спільним сумісним майном без згоди позивачки. 5.5. Тому згідно чинного законодавства і усталеної судової практики, про що йдеться в розіділі IV, відповідач повинен відшкодувати позивачці грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, оскільки між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. 5.6. Позивачем надано оцінку, якою визначено вартість спірного транспортного засобу на 19.06.2023, що становить 279 150,00 грн. Заперечення відповідача, що не можна брати цей висновок до уваги, бо в резюме вказано, що замовив його їх син, - не заслуговує на увагу, адже документально підтверджено, що замовила і оплатила його позивач, а син сторін був залучений в процес вже після виготовлення звіту про оцінку майна. Разом з тим, відповідачем також було надано висновок експертного дослідження, за яким ринкова вартість спірного автомобіля на 03.07.2023 складає 265 552,26 грн. Суд враховує, що саме при виконанні експертизи 03.07.2023 експерту надавався безпосередньо автомобіль, а не інформація про нього, що відповідає науково-методичним рекомендаціям, тож він є точнішим. Тому суд покладає його в обґрунтування рішення як об`єктивний доказ, що підтверджує вартість спірного автомобіля та ухвалює рішення про розмір компенсації половини вартості транспортного засобу згідно висновку №НД-19/118-23/6854-АВ від 03.07.2023, що надав відповідач. 5.7. В підсумку, позивачка довела свою позицію суду і на її користь з відповідача необхідно стягнути компенсацію, яка становить частки ринкової вартості автомобіля DACIA LODGY, 2016 року випуску, колір білий, об`єм двигуна 1598, номерний знак [NUMBER] , а саме: 132 776,13 грн. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги частково. 5.8. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у 95%, що становить 1327,76 грн. (132776,13 грн. х 1395,75 грн. / 139575,00 грн.) За ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За проведення звіту оцінки транспортного засобу позивачкою було сплачено 1500 грн., в свою чергу відповідачем було оплачено 1720,80 грн. за експертне дослідження. Оскільки позов задоволено на 95%, то 5% від вартості експертного дослідження, за яке заплатив відповідач, має бути стягнута на його користь з позивачки - це 86,04 грн, тож суд віднімає цю суму від витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial