Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Позивач Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в обґрунтування позову зазначивши наступне. Позивач у період з 01.11.2013 року по 30.11.2023 року надав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , яка у свою чергу неналежним чином здійснювала оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим, виникла заборгованість на загальну суму 55\~369,02 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~422,40 гривень. Ухвалою судді від 24.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 07.02.2024 року представником відповідача в електронній формі через систему «Електронний суд» суду подано відзив на позов, в обгрунтування якого зазначено наступне. Відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що у позові не відображено, за які саме комунальні послуги за відповідачем нараховано заборгованість, в якій сумі та за який період. Відповідач заперечує одержання від позивача житлово-комунальних послуг на заявлену до стягнення у позові суму, та вважає недоведеним належними і допустимими доказами надання позивачем і спожиття відповідачем комунальних послуг, їх об`єму і розміру, у зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити. Крім того вважає недоведеним, що у зазначеному будинку наявна теплова мережа (система)/внутрішньобудинкова системи багатоквартирного будинку, призначена для опалення/тепловикористальні установки, технічні засоби транспортування чи розподілу теплової енергії до будинку, внаслідок наявності яких між сторонами могли скластися взаємовідносини споживач-постачальник комунальної послуги. В тому числі, наполягає на необґрунтованості позовних вимог, посилаючись на відсутність доказів наявності у позивача ліцензії на постачання теплової енергії, укладення між сторонами відповідного договору про надання послуг, за яким пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості, а також щодо готовності будинку, у якому знаходиться належний відповідачу об`єкт нерухомості до експлуатації у зимові періоди за заявлений період. Розрахунок заборгованості, долучений до позовної заяви, вважає неналежним і недопустимим доказом спожиття відповідачем зазначених у позові послуг, їх розміру і вартості, та наполягає на відсутності даних, на підставі яких він складений. Крім того, представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у позові просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. На підставі ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідачу у справі [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 05.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 359378585 від 21.12.2023 року. (а.с.12 зв.б.) Згідно з довідкою Концерну «Міські теплові мережі» позивачем нараховано заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.11.2013 року по 30.11.2023 року загальним розміром 55\~369,02 гривень (а.с. 12). Представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, з тих підстав, що період, за який нараховано заборгованість, виходить за межі трирічного строку, встановленого Законом. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України, позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з тим, Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ „Прикінцеві\~та перехідні\~положення Цивільного\~кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно з яким, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~„Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2\~№ 211\~від 11.03.2020\~року з 12.03.2020 року на всій території України було встановлено карантин, який неодноразово продовжувався згідно з Постановами КМУ. Постановою КМУ від 27.06.2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивач звернувся до суду з даним позовом 22.01.2024 року, про що свідчить вхідний штамп на першому аркуші позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, оскільки на день набрання законної сили Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), трирічний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, по заявленим позивачем вимогам про стягнення заборгованості, починаючи з квітня 2017 року, не сплинув, такий строк слід вважати продовженим на строк дії встановленого на території України карантину. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позовні вимоги за період з квітня 2017 року перебувають поза межами трирічного строку позовної давності. Разом з тим, в частині вимог позивача заявлених про стягнення заборгованості за період листопада 2013 року по березень 2017 року, яка згідно із розрахунком позивача становить 7395,32 гривень, суд вважає обґрунтованою заяву відповідача про застосування строку позовної давності. Частиною 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності, передбачений законом для звернення до суду з даним позовом за вказаний період на час його подання до суду сплинув. З поданих позивачем матеріалів позову не встановлено даних щодо переривання такого строку. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за період з листопада 2013 року по березень 2017 року у розмірі 7 395,32 гривень, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, нарахованої Позивачем за період з квітня 2017 року по листопад 2023 року включно, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 9 Закону України „Про житлово-комунальні послуги, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Статтею 12 Закону України „Про житлово-комунальні послуги передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до ч. 4. ст. 13 Закону України „Про житлово-комунальні послуги, з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Так, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019 року, дія цього Порядку поширюється на споживачів, виконавців комунальної послуги з постачання теплової енергії, виконавців комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води, операторів зовнішніх інженерних мереж, органи місцевого самоврядування. Таким чином, відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить на споживачеві і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, надання яких підтверджено належними доказами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, яким встановлено, що за наявності спору щодо фактичних договірних відносин про надання відповідних житлово-комунальних послуг, відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги. Судом встановлено, що правовідносини між сторонами протягом періоду, за який нараховано суму заборгованості, заявлену позивачем до стягнення, тривали з приводу надання позивачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Крім того, з поданого позивачем в обгрунтування позовних вимог розрахунку вбачається здійснення періодично відповідачем оплати за отримані послуги, у зв`язку із чим, доводи відзиву щодо недоведеності надання позивачем зазначених послуг не заслуговують на увагу. Статтею 6\~Закону України\~„Про житлово-комунальні\~послуги передбачено,\~що учасниками\~правовідносин у\~сфері надання\~житлово-комунальних\~послуг є,\~зокрема,\~споживачі (індивідуальні\~та колективні) і виконавці комунальних послуг. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи в вищезазначених положень Закону, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи є намір користуватися) цими послугами. Обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживачів з моменту користування цими послугами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із розрахунком позивача сума заборгованості за період з квітня 2017 року по листопад 2023 року включно становить 47\~973,70 гривень, який в ході розгляду справи відповідачем не спростовано належними доказами. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України ,\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є\~докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи. Достатніми\~є докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Надані позивачем докази про наявність заборгованості по отриманим відповідачем послугам за період з квітня 2017 року по листопад 2023 року включно у розмірі 47\~973,70 гривень суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові. Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, суд вважає необгрунтованими, доказів на підтвердження викладених у ньому доводів суду подано не було. За наявними у матеріалах справи даними не встановлено достовірних і достатніх доказів, які б спростовували викладені у позові обставини або свідчили про погашення заборгованості. Таким чином, сума заборгованості у розмірі 47\~973,70 гривень підлягає стягненню з відповідача, на яку відповідно до вищезазначених положень Закону покладено обов`язок по оплаті відповідних житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі викладеного, враховуючи, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що нею було вжито заходи по погашенню заборгованості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за період з квітня 2017 року по листопад 2023 року включно у розмірі 47\~973,70 гривень. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 2\~422,40 гривні, підтверджені платіжною інструкцією № 559 від 16.01.2024 року.

Outcome: partial