Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтенко Людмила Олексіївна (далі - ПН КМНО [PERSON] , третя особа), у якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 19 липня 2019 року, укладений [PERSON] на користь [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Людмилою Олексіївною та зареєстрований в реєстрі за № 1359 (далі Договір дарування, спірний договір). Позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Вказує, що 19.07.2019 вона уклала Договір дарування відповідно до якого подарувала спірну квартиру [PERSON] . Зазначає, що у період вчинення даного правочину вона перебувала у важкому психологічному стані та мала розлади здоров`я у зв`язку із втратою близької людини [PERSON] , яка померла [INFO] . Посилається, що відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 17.06.2020, остання 14.07.2019 пережила гіпертонічний криз та при огляді лікарем-неврологом спостерігалися: виражений антено-невротичний синдром, артеріальний тиск складав 210/120 мм.рт.ст., скарги на виражені головні болі в потиличній ділянці з вираженою нудотою та періодичним блюванням, а вже через 5 днів нею було укладено спірний Договір дарування. Стверджує, що за таких обставин позивач погано себе почувала та не зовсім розуміючи значення своїх дій, уклала Договір дарування, що не відповідав її внутрішній волі. Вказує, що насправді вона думала і так запевняв її відповідач, що після укладення договору відповідач буде утримувати та доглядати її довічно, тобто в результаті помилки, позивач замість договору довічного утримання підписала договір дарування. Зазначає, що після укладення спірного договору відповідач жодним чином не допомагав позивачу та не піклувався про неї. Посилається, що спірна квартира є єдиним нерухомим майном позивача та вона після укладення спірного договору продовжувала сплачувати комунальні платежі. Тому вважає, що даний Договір дарування був учинений під впливом помилки, а тому просила суд позовні вимоги задовольнити. 26.06.2020 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано судді Букіній О.М. 26.06.2020 позивачем було подано до суду заяву про долучення доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.06.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 22.07.2020 позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків та позовну заяву у новій редакції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.07.2020 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. 21.09.2020 представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. Свої заперечення проти позову мотивував тим, що укладення Договору дарування було ініційовано саме позивачем, оскільки остання мала побоювання, що інші зареєстровані у квартирі родичі зможуть відібрати у неї спірну квартиру. Вказує, що у приміщенні нотаріальної контори під час укладення Договору дарування були засоби відеофіксації та відеозаписи із таких засобів зможуть підтвердити факт наявності волі позивача на укладення саме Договору дарування. Зазначає, що встановлена у виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 17.06.2020 хвороба та призначені медичні препарати не можуть змінити свідомість людини та вплинути на сприйняття пацієнтом обставин, дій та наслідків укладених правочинів. Посилається, що позивачем не доведено обставин наявності помилки при укладені Договору дарування, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 24.09.2020 представником позивача було подано до суду клопотання про долучення доказів. 24.09.2020 представником позивача було подано до суду клопотання про витребування доказів. 09.10.2020 третьою особою були подані до суду пояснення на позовну заяву у яких остання зазначила, що перед посвідченням Договору дарування приватним нотаріусом було витребувано усі необхідні документи, встановлено дієздатність позивача та своє бажання подарувати квартиру позивач висловила точно та логічно вірно. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.10.2020 було частково задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтенко Людмили Олексіївни відеозаписи відвідування [PERSON] нотаріальної контори за адресою: [ADDRESS] . 26.11.2020 третьою особою було надано до суду витребувані судом матеріали. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.02.2021 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.08.2021 представником відповідача до суду було подано клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку із смертю позивача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.11.2021 провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтенко Людмила Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним, було зупинено до вступу у справі правонаступників померлої [PERSON] . 11.02.2022 судом було здійснено запит до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубінської Олександри Олександрівни щодо надання копій матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] . 09.09.2022 на запит суду було надано копії матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.11.2022 було поновлено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтенко Людмила Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним. 25.11.2022 відповідачем було подано до суду додаткові письмові пояснення. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.12.2022 до участі у справі було залучено до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] (далі - [PERSON] , правонаступник позивача). У судовому засіданні правонаступник позивача та його представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача та третя особа у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити у їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, прийшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 19 липня 2019 року [PERSON] уклала Договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтенко Людмилою Олексіївною та зареєстрований в реєстрі за № 1359 (а.с. 8 т. 1). Відповідно до п.1.1. Договору дарування квартири [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] прийняв у дар належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд у справі 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Під час судового розгляду даної справи судом за участі учасників судового розгляду було досліджено наявні у матеріалах справи електронні докази, а саме: оптичний диск (а.с. 163 т. 1) та флеш-накопичувач (а.с. 251 т. 2), на яких містилися відеофайли на яких зафіксовано момент відвідування [PERSON] нотаріальної контори 19.07.2019. Так, із відеофайлів, які містяться на флеш-накопичувачі (а.с. 251 т. 2) судом було встановлено, що [PERSON] самостійно (без сторонньої допомоги) прибула до нотаріальної контори. Безпосередньо перед вчиненням нотаріальної дії,тобто укладення Договору дарування, приватний нотаріус КМНО Войтенко Л.О. надала [PERSON] примірник Договору дарування, із яким остання ознайомлювалася протягом деякого часу. Після цього, приватний нотаріус КМНО Войтенко Л.О. роз`яснила [PERSON] правову природу Договору дарування, його суть та наголосила, що [PERSON] саме дарує належну їй квартиру [PERSON] та після цього втрачає право власності на квартиру. Оцінюючи наявні у справі докази та встановленні судом вище обставини спростовують викладені у позовній заяві обставини щодо помилкового сприйняття позивачем природи спірного договору як договору довічного утримання. Суд зауважує, що такі обставини як вік позивача, її стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі, тобто без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Під час судового розгляду не встановлено та сторонами не надано доказів того, що станом на момент укладення спірного договору позивач в силу свого стану здоров`я не могла усвідомлювати правові наслідки вчинених нею дій, зокрема укладення правочину, що в свою чергу вказує на недоведеність підстав поданого позову. Натомість, дослідженні у судовому засіданні речові докази навпаки спростовують викладені у позовній заяві обставини та підстави позову. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). У мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення (пункти 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України). Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог як необґрунтованих. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даному випадку покладаються на позивача, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі та

Outcome: dismissed