Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося з позовом до [PERSON] про припинення та визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим\~номером 6821210100:14:003:0018. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.09.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку виконання договору іпотеки набуло права власності на нерухоме майно (житловий будинок) яке належало [PERSON] . Позивачем встановлено, що земельна ділянка, яка обслуговує зазначене майно, належить [PERSON] , що на їх думку, порушує їх права власника і перешкоджають в реалізації набутого права власності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Зазначила, що в силу вимог статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, які закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, позивач набув права власності на спірну земельну ділянку. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позов. Зазначила, що між сторонами у справі мають місце правовідносини, що випливають з укладеного між ними договору іпотеки від 17.04.2008, тому зазначені правовідносини регулюються нормами Закону України «Про іпотеку» та умовами укладеного сторонами договору іпотеки. Всупереч усьому, позов ґрунтується на загальних нормах Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України і не містить обґрунтування заявлених вимог спеціальним законом, тобто, Закону України «Про іпотеку» та умовами укладеного сторонами договору іпотеки. Вказала, що позов не містить правових підстав визнання судом за позивачем права власності на спірну земельну ділянку. Крім того подала заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача на підставі ст.267 ЦК України. В обґрунтування вказаної заяви зазначила, що позивач, набуваючи права власності на нерухоме майно, мав би надати реєстратору відповідні документи на частину земельної ділянки, на якій воно розташовано, відтак, йому було відомо 09.09.2016 про реєстрацію права власності за відповідачем цієї земельної ділянки. Вважає, що з вказаної дати можна рахувати перебіг строку давності у даних спірних правовідносинах. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 17.04.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №HMGWGA00009008, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 67757,13 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,56 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2016. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 17.04.2008 уклали договір іпотеки №HMGWGA00009008 (надалі - договір іпотеки), відповідно до умов якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 112,2 кв.м, житлова площа 43,5 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ., та належало [PERSON] на праві власності на підставі рішення Городоцького районного суду Хмельницької області №2-1011від 26.11.2007. На момент укладення договору іпотеки між сторонами спірна земельна ділянка не була оформлена за відповідачем. Пунктом 35.4 Договору іпотеки сторони передбачили, що «У відповідності до ст.6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється на земельну дідянку, на якій розташований Предмет іпотеки… Сторони домовились, що в разі набуття права власності на земельну ділянку протягом трьох робочих днів повідомити про це Іпотекодержателя та протягом тридцяти календарних днів передати її в іпотеку шляхом укладення окремого договору іпотеки» Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.01.2023 №320207702 зареєстровано право власності ПАТ КБ «Приватбанк» на об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв.м): 112.2, житлова площа (кв.м): 43.5, розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з повідомлення Сектору №3 Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 14.12.2023 №5362/281-23 земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером 6821210100:14:003:0018 належить [PERSON] та посвідчена державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 267772 від 06.02.2009 року площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно з статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Згідно зі ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з цим, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на майно). Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено також, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 (пункт 7.40) у справі №910/18560/16 наголосила на імперативному характері цього законодавчого припису. Отже, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, в силу імперативного законодавчого припису, відбувається перехід права на земельну ділянку, розміщену під цим жилим будинком, будівлею або спорудою, до нового власника, а відповідне право на цю земельну ділянку у попереднього власника припиняється, як зазначено у наведеній статті. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки (Суд враховує висновки, викладені у пункті 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). Відповідно до пункту «е» частини першої статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16). При цьому принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розміщене, закріплений наведеними законодавчими нормами, зумовлений невіддільністю нерухомого майна від земельної ділянки, на якій воно розміщене, і яка фактично є його частиною, та має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній власник земельної ділянки порядку припинення прав на земельну ділянку, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення (Суд у цьому висновку враховує висновки, викладені у пункті 8.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16). Перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування (пункт 8.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Як встановлено судом, на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 6821210100:14:003:0018 площею 0,1000 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] знаходиться об`єкт нерухомості житловий будинок, власником якого є позивач АТ КБ «Приватбанк». З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що з набуттям позивачем права власності на зазначене майно (житловий будинок) до нього як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто 09.09.2016), перейшло право власності на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Щодо поданої представником відповідача заяви про застосування строку позовної даності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» суд дійшов наступного висновку. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ст. 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватися і на інші категорії вимог, хоча це прямо й не зазначено в законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про триваюче правопорушення. Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову (п.5.1. постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів». Згідно правозастосовних орієнтирів, які містяться в\~Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. В даному випадку предметом позову є зокрема і вимога власника про визнання в судовому порядку його права власності на майно (земельну ділянку), оскільки таке право не визнається відповідачем, що позбавляє позивача можливості в установленому законом порядку зареєструвати своє право власності. Оскільки позовні вимоги про визнання права власності пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність (абз.3 п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). З огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом про припинення та визнання права власності на земельну ділянку, позовна давність до його вимог застосуванню не підлягає. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в розмірі 5368,00 грн. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved