Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. В червні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, уточненою 19 грудня 2023 року, в якій просила визнати приватизацію будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] незаконною, розпорядження Виконкому Роздільнянської міської ради Одеської області № 50 від 25 грудня 2000 року та Свідоцтво про право власності на житло від 25 грудня 2000 року, виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстрованого за №26-105 Роздільнянським БТІ, недійсним частково. Позовна заява обґрунтована тим, що вона [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] . Вона разом з батьками, сестрою та її дітьми проживали по [ADDRESS] . [INFO] померла її мати [PERSON] 25 грудня 2000 року, коли вона була ще неповнолітньою, її батьком [PERSON] та членами його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була здійснена приватизація будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,80 кв.м. [INFO] помер її батько [PERSON] . У встановленому законом порядку вона звернулась до приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Патраманської Л.М. із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті батька. Однак нотаріусом їй було повідомлено, що їй необхідно звернутися до суду про визнання свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом Роздільнянської міської ради Одеської області 25 грудня 2000 року частково недійсним. Вважає, що в зв`язку з тим, що на час здійснення приватизації вона була неповнолітнім членом сім`ї, тому її законний представник батько [PERSON] повинен був включити її в коло осіб, що мають право на приватизацію житлового будинку по [ADDRESS] , на рівні з іншими членами родини. Також зазначила, що відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю, а тому її частка в приватизації будинку нею не оспорюється. Заяви (клопотання) учасників справи. 11.09.2023 року через канцелярію суду від начальника юридичного відділу апарату Роздільнянської міської ради та її виконавчого комітету [PERSON] надійшли пояснення по справі. ( а.с.57-60) Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`явилися, \~\~про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Так, у відповідності до п. 4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідачі відсутні за зазначеною адресою, що свідчить про неможливість вручення відповідачам судових повісток. В подальшому представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчий комітет Роздільнянської міської ради Одеської області про час та місце слухання по справі був сповіщений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника та прийняття рішення на підставі усіх з`ясованих юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. ( а.с.78) У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії. Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.07.2023 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. ( а.с.39) Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 04.09.2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. ( а.с.52) Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 25.01.2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду. ( а.с.93). Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України \~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до \~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~\~ ч.1ст.6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд\~ його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2\~ст. 247 ЦПК України \~розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 15 лютого 1983 року районним відділом РАГС м. Роздільна, на підставі актового запису про народження №37. Її батьками в свідоцтві зазначені: батько - [PERSON] , мати- [PERSON] . ( а.с.9) Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00024744613, виданого Роздільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 29 листопада 2019 року, [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб 25 грудня 1999 року з [PERSON] , змінивши прізвище на [PERSON] . ( а.с.10) [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 24 травня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, на підставі актового запису №174. (а.с.12) [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 грудня 2022 року Роздільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), на підставі актового запису №663. (а.с.13) Після смерті батька, [PERSON] у встановленому законом порядку звернулась до приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Патраманської Л.М. із заявою про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті батька [PERSON] . Однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що є заповіт [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного округу Одеської області Івановою А.Й. від 22 серпня 2013 року за реєстром № 1121. Для усунення спадкоємців за заповітом від спадщини, або визнання заповіту недійсним, або визнання частково Свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом Роздільнянської міської ради Одеської області 25 грудня 2000 року недійсним, їй рекомендовано звернутися до суду. ( а.с.29) З матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2000 року [PERSON] звернувся до голови виконкому м. Роздільна із заявою на приватизацію одноквартирного будинку, який розташований за адресою:\~ [ADDRESS] , який використовується ним та членами його сім`ї на умовах найму. ( а.с.16). Згідно довідки про склад\~сім`ї\~наймача ізольованого одноквартирного будинку та займані ними приміщення за адресою [ADDRESS] , проживають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду: [PERSON] , [INFO] наймач; [PERSON] , [INFO] донька; [PERSON] , [INFO] - онука; [PERSON] , [INFO] - онук. (а.с.20). Згідно Рішення виконкому міської ради № 1194-500 від 2000 року, прийнято заяву [PERSON] про безоплатну передачу йому з членами\~сім`ї\~у приватну сумісну власність будинку за адресою: [ADDRESS] , задоволено. (а.с. 17). На підставі даного рішення та розпорядження (наказу) № 50 виконавчого комітету Роздільнянської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на житло від 25 грудня 2000 року, згідно якого одноквартирний будинок, який розташований за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею 72,80 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Одноквартирний будинок приватизований згідно з Законом України «Про приватизацію державного фонду» та зареєстрований в Роздільнянському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №26-105 (а.с.15). [PERSON] , [INFO] , знаходиться в Красносільському дитячому будинку інтернаті з 12 лютого 2002 року на повному державному забезпеченні по теперішній час, що підтверджується довідкою №527, виданої 24 жовтня 2023 року директором Красносільського дитячого будинку інтернат. ( а.с.72) Відповідно до Рішення Комінтерновського районного суду Одеської області від 06 червня 2008 року, [PERSON] , [INFO] , уродженку м. Роздільна Одеської області, яка мешкає в Красносільському дитячому будинкуінтернаті для розумово відсталих дітей в с. Красносілка Комінтерновського району Одеської області, визнано недієздатною. ( а.с.69) Згідно довідки до Акту огляду МСЕК серії 10ААА № 956822 від 12 жовтня 2012 року, [PERSON] , [INFO] , є інвалідом з дитинства, перша А групи інвалідності. ( а.с.70) Норми права, що регулюють дані спірні правовідносини та висновки за результатами розгляду позову. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. На час подання до органу приватизації заяви [PERSON] про передачу йому та членам його сім`ї в спільну сумісну власність будинку [ADDRESS] , та видачі розпорядження про приватизацію вказаного будинку від 25 грудня 2000 року, приватизація здійснювалася відповідно до Житлового кодексу Української РСР (в редакції на момент приватизації спірного будинку), Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року (далі Закон №2482-ХІІ) та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке було дійсним на час спірної приватизації, затвердженого наказом № 56 від 15.09.1992 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству (далі Положення №56). Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (в редакції на момент приватизації спірного будинку) встановлено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~1\~Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закон №2482-ХІІ (в редакції на момент приватизації спірного будинку) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з приписами частин 1,2 статті 8 Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Згідно із частиною першою статті\~5, статтею\~Закон №2482-ХІІ\~наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке було дійсним на час спірної приватизації, затвердженого наказом № 56 від 15.09.1992 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству, передбачена передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Відповідно до п. 18 Положення №56, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до п. п. 20, 21 Положення №56 при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку), громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону №2482-ХІІ. Таким чином, однією з обов`язкових умов для виникнення у мешканців квартири (будинків) права на приватизацію квартири (будинків) є їх звернення до органів приватизації. Наслідком порушення вимог частини другої ст. 8 Закону Закон №2482-ХІІ є визнання приватизації недійсною. Аналогічні правові позиції викладені у Постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 01 березня 2021 року у справі № 463/5150/15-ц (провадження № 61-43297св18), від 14 вересня 2021 року у справі № 473/2473/20 (провадження № 61-38св21), від 27 лютого 2023 року у справі № 215/1765/21 (провадження № 61-218св23). На виконання діючих на час приватизації спірного будинку вимог законодавства, [PERSON] , як наймачем, були подані всі необхідні документи, в тому числі довідка про склад сім`ї наймача, з якої вбачається, що в спірному будинку на час подання заяви були зареєстровані та проживали, сам наймач - [PERSON] (зареєстрований з 20.11.1975 року), а також члени його родини - донька [PERSON] (зареєстрована з 29.03.2000 року), неповнолітня онука - [PERSON] (зареєстрована з 2000 року) та новонароджений онук - [PERSON] (зареєстрований з 2000 року). З наданих письмових доказів, судом встановлено, що на момент прийняття оскаржуваного рішення про приватизацію та видачі виконкомом Роздільнянської міської ради [PERSON] \~та членами\~його сім`ї\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~ Свідоцтва про право власності на одноквартирний будинок [ADDRESS] , у органу приватизації були відсутні підстави вважати, що таке рішення може вплинути на права інших осіб, зокрема позивача. Таким чином, факт порушення частини другої ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» під час здійснення приватизації будинку [ADDRESS] , належними та допустимими доказами позивачем не доведено. Окрім того, однією з підстав для скасування приватизації квартири (будинку) є доведення факту проживання та реєстрації в ній (ньому) на момент приватизації (Постанова ВС України у Справі № 683/2336/15-ц від 21 лютого 2018 року). Також згідно із ч.3 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року N 6-125 цс 12, аналізуючи зміст положень\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", статей\~1,\~6,\~9,\~61 ЖК Української РСР та\~статті 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене\~статтею 64 ЖК Української РСР\~право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім`ї. [PERSON] в позовній заяві зазначила, що вона до виникнення спірних правовідносин та на час їх виникнення проживала по [ADDRESS] . Однак доданими позивачем до позовної заяви письмовими доказами (копія домової книги за адресою [ADDRESS] , медичні довідки відповідно до яких позивачка проживала по [ADDRESS] або [ADDRESS] ) даний факт не підтверджується, а навпаки спростовує цю обставину. Тобто з наданих суду доказів, достовірно встановлено, що на час звернення [PERSON] до органу приватизації з відповідною заявою, позивач [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживала та зареєстрована не була. Також відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) захист прав та інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. В разі одруження неповнолітніх (стаття 16 цього Кодексу) вони набувають дієздатності в повному обсязі з моменту одруження і здійснюють захист своїх прав самостійно. Згідно ст. 11 ЦК УРСР (що діяв на час на час прийняття спірного розпорядження та видачі свідоцтва) здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. У випадках, коли законом дозволяється одружуватися до досягнення вісімнадцятирічного віку, громадянин, який не досяг вісімнадцятирічного віку, набуває дієздатності в повному обсязі з моменту одруження. З наданого до матеріалів справи Витягу з\~Державного реєстру\~актів цивільного\~стану громадян\~про шлюб\~щодо підтвердження\~дошлюбного прізвища\~№00024744613,\~виданого Роздільнянським\~районним відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Головного\~територіального управління\~юстиції в\~Одеській області\~від 29\~листопада 2019\~року,\~вбачається,\~що [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~уклала шлюб\~25\~грудня 1999\~року з\~ [PERSON] ,\~змінивши прізвище\~на \~ [PERSON] . Таким чином [PERSON] на час спірних правовідносин набула повну дієздатність, тому її посилання на порушення її прав як неповнолітньої особи є безпідставними та не знайшли свого підтвердження. Системний аналіз всіх вище наведених положень закону дає підстави для висновку про те, що приватизація є особливою формою правочину, що регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», положеннями якого не передбачено визнання приватизації частково недійсною. Натомість, приватизація може бути визнана незаконною в разі порушення вимог законодавства, яке регулює процедуру її проведення, та, як наслідок, підставою для скасування розпорядження органу приватизації та видане на його підставі свідоцтво. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Суд також враховує ці висновки Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті\~76\~ЦПК\~України). У частині другій статті\~78\~ЦПК\~України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті\~80\~ЦПК\~України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті\~89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином \~за наслідками\~\~розгляду справи\~\~суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, про відсутність підстав вважати, що [PERSON] мала достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зокрема вище зазначеним будинком на момент спірної приватизації, та що зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Порушень вимог ч. 2 ст. 8 Закону України Закону Закон\~№2482-ХІІ, також встановлено не було під час розгляду справи. Натомість, за наслідками розгляду справи судом встановлено, що приватизація будинку [ADDRESS] відбулась з дотримання вимог чинного на той час законодавства, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed