Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Військової академії (м. Одеса), в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо невиплати [PERSON] компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36 677, 48 грн., виплаченого 05.08.2023 на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 у справі № 521/9632/17. Стягнути з Військової академії (м. Одеса) на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36 677, 48 грн., виплаченого 05.08.2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 у справі № 521/9632/17. Позов обґрунтований такими обставинами. 22 серпня 2011 року позивач був прийнятий на роботу до Військової академії (м. Одеса) на посаду наукового співробітника науково-організаційного відділення за контрактом, як обраний за конкурсом. 10 лютого 2015 року між позивачем та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, тобто після 02 березня 2014 року, строком на п`ять років. Наказом начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року № 34 позивача було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно з п. 3 ч. 1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу. Не погоджуючись із звільненням, позивач в судовому порядку оскаржив наказ начальника Військової академії (м. Одеса) від 17.02.2015 № 34. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2017 року позивачу було відмовлено у задоволенні позову. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 року по справі № 521/9632/17 апеляційну скаргу позивача задоволено частково: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 17.02.2015 по 31.08.2015 у сумі 36 677, 48 грн. 05.08.2023 відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за період з 17.02.2015 по 31.08.2015 у сумі 29 525, 37 грн. (з урахуванням відрахування ПДФО та військового збору). Таким чином відповідач остаточно розрахувався з позивачем 05.08.2023 року, а повинен був розрахуватися, на думку позивача, 31.08.2015, внаслідок чого [PERSON] втратив частину цього доходу із-за його знецінення через інфляцію. Відповідачем в порушення статті 4 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.01.2001 № 159, не виплачено на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Розмір даної компенсації є суттєвим для позивача, та її розмір, за підрахунками позивача, має бути більше 47 682,97 грн. 19 березня 2024 року стороною відповідача подано письмові пояснення у справі, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог з підстав того, що предметом даного позову є правильність встановлення, обчислення, нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.02.2015 року по 31.08.2015 року, у зв`язку з порушенням строків її виплати. Разом з тим відповідач зазначає, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат, та не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. 25 березня 2024 року позивач письмово заперечував проти доводів сторони відповідача, викладених в письмових поясненнях, зазначивши, що за рішенням суду у справі № 521/9632/17 відповідачем виплачено середній заробіток, який повинен був бути виплачений до закінчення дії контракту, а саме, до 31.08.2015 року, а не середній заробіток за весь час затримки відповідно до статей 116, 117 КЗпП України. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. З врахуванням неявки сторін фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву та письмові пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України\~ «Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих\~Конституцією України\~та законами, прав і законних інтересів фізичних осіб. За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до суду наділені, зокрема, фізичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. При цьому, суд вказує, що виключне право на визначення предмету та підстави позову належить позивачу, натомість суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права фактичним обставинам та вимогам закону. Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги [PERSON] \~направлені на визнання протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку та її стягнення. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. [PERSON] \~на підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеса) від 22 серпня 2011 року №15 був прийнятий на роботу до Військової академії (м. Одеса) на посаду наукового співробітника науково-організаційного відділення за контрактом, як обраний за конкурсом. 10 лютого 2015 року між [PERSON] та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, тобто після 02 березня 2014 року, строком на п`ять років. 17 лютого 2015 року [PERSON] звернувся із заявою про звільнення з займаної посади у зв`язку із призовом до Збройних Сил України за контрактом. На підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року №34 [PERSON] було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно зі ст.36 ч.1 п.3 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу. Не погоджуючись із звільненням, [PERSON] оскаржив наказ № 34 від 17 лютого 2015 року в судовому порядку. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 року, яку було залишено без змін постановою Верховного Суду від 02 червня 2023 року, стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь [PERSON] середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 36\~677,48 грн. На виконання зазначеного судового рішення, 05 серпня 2023 року відповідачем на користь позивача було сплачено середній заробіток в розмірі 29\~525,37 грн. Із загальновідомих джерел, а саме, ЄДРСР, суду стало відомо про те, що [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що його було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення Військової академії (м. Одеса) 17 лютого 2015 року, а остаточний розрахунок проведено з ним 05 серпня 2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2017 року по справі №521/9632/17, тобто остаточний розрахунок при звільненні його з роботи відповідачем проведено більше ніж через вісім років. 30 січня 2024 року Малиновським районним судом міста Одеси ухвалено рішення про відмову у задоволенні вказаного позову. Рішення суду законної сили не набрало та направлено до Одеського апеляційного суду для перегляду в апеляційному порядку. Про обставини звернення до суду із вказаним позовом та результати розгляду справи [PERSON] суд не повідомив. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачений середній заробіток в розмірі 36\~677,48 грн. та про визнання протиправною бездіяльність відповідача по невиплаті вказаної компенсації суд вважає, що ці виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", оскільки до відповідача повинно бути застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 760/18090/20 (провадження № 61-19211св21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20). [PERSON] скористався своїм правом на звернення до суду із позовом до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначена справа перебуває на стадії апеляційного перегляду, що дає підстави суду вважати позовні вимоги [PERSON] про компенсацію втрати частини доходу необґрунтованими, такими, що не відповідають діючому законодавству, а сам спосіб захисту прав та інтересів, обраний позивачем, неефективним. Відповідно до ч. ч. 1,2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed