Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить встановити факти, що мають юридичне значення: факт того, що [PERSON] , [INFO] померлий [INFO] є сином [PERSON] , 1899 р.н., яка померла [INFO] ; факт належності на праві особистої приватної власності [PERSON] , який помер [INFO] житлового будинку [ADDRESS] ; та визнати за позивачем право особистої приватної власності в порядку спадкування за зконом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] , що складається з: А-1-житловий будинок, загальна площа 86,3 кв.м., з них житлова 36,4 кв.м., допоміжна (підсобна) - 49,9 кв.м., а також: літ. «а» -прибудова, літ. «Б» - гараж, літ. «Д»- льох, літ. «Ж»- вбиральня, літ. «Е»-душ, літ. «З, И» -навіс, №1,2- огорожа. Позовні вимоги мотивовані наступним. 24.06.2021 представник позивача [PERSON] звернулась в інтересах [PERSON] до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька позивача - [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , який на день смерті постійно проживав та мешкав у будинку за адресою: [ADDRESS] , який він фактично прийняв після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , але не встиг оформити документи юридично. Однак, 24.06.2021 державним нотаріусом П`ятої Харківської міської ДНК Лола Ю.В. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю у [PERSON] свідоцтва про народження, що унеможливлює підтвердити родинний зв`язок, а саме той факт, що [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] , є сином [PERSON] , 1899 р.н., яка померла [INFO] . Позивач звертався до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин в порядку окремого провадження, проте його заяву залишено без розгляду, та роз`яснено заявнику, що він має подати позов на загальних підставах, що і стало підставою для звернення до суду з вказаних позовом. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, від представника позивача - адвоката Золотухіної І.В. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовну заяву підтримала в повному обсязі. Представник відповідача ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від представника третьої особи на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, та у вирішенні питання покладався на розсуд суду. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами. 29.05.2023 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 08.06.2023 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, які усунені позивачем 23.06.2023. Ухвалою судді від 26.06.2023 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 14.11.2023 задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. Ухвалою суду від 14.11.2023 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок, який розташований за адресою: в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будову від 31.08.1956 (а.с. 12). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 32). Позивач народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . У вказаного подружжя також був син [PERSON] , який також помер [INFO] . Відповідно до копії прибудинкової книги, у спірному житловому були зареєстровані та мешкали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину прийняв фактично її син [PERSON] , який є батьком позивача. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , та після його смерті відкрилась спадщина на спірний житловий будинок, в якому він був зареєстрована станом на час своєї смерті разом з позивачем. Позивач як спадкоємець за законом після смерті [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до Восьмої ХДНК, що була реорганізована в П`яту Харківську міську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька як спадкоємця за законом першої черги. Інших заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори від інших спадкоємців не надходило. За вказаних обставин, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Постановою державного нотаріуса П`ятої Харківської ДНК Лоли Ю. від 24.06.2021 позивачу відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки неможливо підтвердити родинний зв`язок, а саме той факт, що [PERSON] є сином [PERSON] . Вказані обставини стали підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права в порядку позовного провадження, оскільки ухвалою Київського районного суду від 26.04.2023 заяву [PERSON] про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду. Відповідно до копії листа Державного архіву Харківської області ХОДА від 11.06.2021, в метричних книгах церков с. Липці Харківського повіту за 1912-1914 рр. метричного запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] в 1913 році немає, та повідомлено, що метрична книга Христоріздвяної церкви с. Липці Харківського повіту за 1913 рік знаходиться у незадовільному фізичному стані. На підтвердження вказаних позовних вимог в матеріалах справи міститься копія домової книги, та копія свідоцтва про право особистої власності на будівлю, з яких вбачається, що [PERSON] належало спірне домоволодіння, в якому вона проживала, та була зареєстрована. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказали, що у спірному домоволодінні проживали [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] , та його родиною, та позивач є онуком [PERSON] . Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Верховного Суду від 19 серпня 2019 року у справі № 552/7358/18-ц зазначено, що «з системного аналізу частини шостої статті 294, статті 315 ЦПК України вбачається, що за наявності спору про право суд в порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення в тому числі й факту родинних відносин, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення». Юридичні факти - це обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , та після його смерті відкрилась спадщина на спірний житловий будинок з прибудовами, яку померлий фактично прийняв після смерті своєї матері [PERSON] . Згідно ч.1 ст. 524 ЦК УРСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Нормами статей 548, 549 ЦК УРСР визначено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтями 529, 530 ЦК УРСР встановлено черги спадкоємців за законом, а саме, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Суд, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, оскільки від нього залежить право позивача на спадкування, та відмовляє у вимозі про встановлення факту належності майна, оскільки вказане право підтверджується правовстановлюючим документом, який є дійсним та скасований не був. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св 19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Встановивши, що позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, проте у зв`язку з відсутністю доказів родинних зв`язків, державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial