Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (надалі - Діти). Третьою особою\~по справі\~зазначено Виконавчий комітет Мукачівської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що після розірвання шлюбу між сторонами у жовтні 2022 року, між позивачем та відповідачем було укладено відповідний договір, згідно з умовами якого сторони домовились, що утримання Дітей здійснюється за рахунок батька, які будуть проживати з ним. Періодично мати спілкувалася із Дітьми, але в подальшому виїхала за кордон та наразі їм не телефонує та не цікавиться їхніми потребами. Таким чином, за доводами позивача, мати повністю відсторонилася від виконання батьківських обов`язків та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою. Позивач у судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явилася, натомість в матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява у якій, серед іншого, [PERSON] надала згоду на розгляд справи про позбавлення її батьківських прав без її участі. Уповноважений представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ \~1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дітей. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Відповідно до даних свідоцтва про народження (серія [NUMBER] від 25.10.2013 року), батьками [PERSON] , [INFO] є мати [PERSON] та батько - [PERSON] (а.с 10). Згідно з даними свідоцтва про народження (серія [NUMBER] від 22 грудня 2015 року), батьками [PERSON] , [INFO] нароження є мати [PERSON] та батько - [PERSON] (а.с 11). Між позивачем та відповідачем було укладено договір про спільну участь в утриманні, вихованні та спілкуванні з дитиною від 06.09.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Перестою Я.О. та зареєстрований в реєстрі за №1127 (надалі Договір), згідно з умовами якого сторони погодили, що утримання Дітей здійснюється за рахунок коштів батька. Додаткові витрати на дітей покладаються на батьків порівну. Батьки також домовились, що Діти будуть проживати з батьком, а мати має вільне та необмежене спілкування з ними, але виключно за попереднім погодженням з батьком (а.с.14) В подальшому, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.10.2022 року (справа №303/6069/22). Як вбачається з довідки виданої Завидівською гімназією Мукачівської міської ради від 30.01.2024 року №01-29/11, [PERSON] є учнем 5 класу та регулярно відвідує навчальний заклад. Батько відноситься відповідально до виховання сина, цікавиться навчанням та успіхами дитини. Аналогічну за змістом довідку надано Завидівською гімназією Мукачівської міської ради від 30.01.2024 року №01-29/10 і відносно [PERSON] , яка є ученицею 3 класу, в якій зазначено, що батько бере активну участь у житті дитини, допомагає їй та забезпечує всім необхідним для навчання. З психолого-педагогічної характеристики [PERSON] від 30.01.2024 року №01-29/13 вбачається, що дівчинка систематично відвідує навчальний заклад, має навчальні досягнення середнього та достатнього рівня. Умови проживання задовільні. Батьки приділяють належну увагу вихованню дитини, відвідують батьківські збори. Згідно з даними психолого-педагогічної характеристики [PERSON] від 30.01.2024 року №01-29/12, дитина зарекомендувала себе як старанний, працелюбний та уважний учень. Має навчальні досягнення достатнього рівня. З матеріалів справи також вбачається, що позивач працює за трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 29.01.2024 (а.с. 22-23). Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ВР-002146412, станом на 01.02.2024 [PERSON] на території України до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Позивач орендує квартиру для проживання, що підтверджується копією договору оренди №01/10/23 від 01.10.2023 року (а.с. 12). До позову також додано нотаріально засвідчену заяву відповідача від 31 січня 2024 року, зареєстровану в реєстрі за №271, у якій вона заявила, що діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, повністю усвідомлюючи й розуміючи значення своїх дій, на підставі вільного волевиявлення, котре повністю відповідає її внутрішній волі, без будь-якого до того примусу, як фізичного так і морального, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. \~ \~ \~ \~Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. \~ \~ \~ \~ Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7\~грудня 2006\~року за результатами\~розгляду справи «Хант проти України»\~(Заява N 31111/04)\~ (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». \~ \~ \~ \~В іншому\~своєму рішенні\~від 18\~грудня 2008\~року (справа\~«Савіни проти\~України»,\~Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою \~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~ передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою\~статті 7 Сімейного кодексу України\~передбачено, що\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою\~статті 150 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини,\~\~піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя,\~\~поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша\~статті 151 Сімейного кодексу України). \~ \~ \~ \~Відповідно до частини першої\~статті 155\~Сімейного кодексу\~України здійснення батьками\~своїх прав\~та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. \~ \~ \~ \~Згідно з приписами пункту другого частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до\~статті 89\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У поданому суду висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 27.02.2024 №849/01-32/42-24 зазначено, що внаслідок самоусунення матері, [PERSON] від виконання батьківських обов`язків в частині: виховання, спілкування, піклування про стан здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, утримання, створення належних умов проживання, розвитку та підготовки до самостійного життя, а також зважаючи на думку відповідача, яка не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з чим подала нотаріально посвідчену заяву, її доцільно позбавити батьківських прав щодо обох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Фактичний аналіз\~змісту вищевказаного\~висновку свідчить\~про те,\~що в\~ньому допущено\~описки в\~прізвищі відповідача\~та дітей\~та зазначено:\~« [PERSON] » замість\~« [PERSON] »,\~та « [PERSON] »\~замість « [PERSON] ».\~Поряд з\~цим,\~допущена описка\~не впливає\~на сутнісний\~зміст висновку,\~а тому\~суд бере\~такий до\~уваги з\~метою надання\~йому оцінки\~в якості\~доказу.\~ Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до висновку, що фактичними даними по справі належним чином не підтверджено обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Верховний Суд у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22 виснував, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Водночас,\~подана нотаріально\~засвідчена заява\~відповідача \~про те,\~що вона\~не заперечує\~проти позбавлення\~її батьківських\~прав,\~розглядається судом\~як така,\~що порушує права та інтереси малолітніх Дітей, а тому не приймається судом, що відповідає правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22. Близька за змістом правова позиція була також сформована у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року по справі №\~401/1944/22, в якій в якій суд касаційної інстанції зазначив, що заяви відповідачки, вяких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо ухилення її від виконання батьківських обов`язків. По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 607/15704/22). В межах\~розгляду даної\~справи,\~судом не\~встановлено фактичних\~даних,\~які би\~давали підстави\~вважати,\~що поведінку\~відповідача не\~можливо змінити.\~Не містить\~таких даних\~і поданий\~висновок Органу\~опіки \~та піклування\~Виконавчого комітету\~Мукачівської міської\~ради,\~у якому\~наведено загальні\~формулювання щодо\~доцільності позбавлення\~відповідача батьківських\~прав та\~який не містить виключних\~обставин,\~підтверджених відповідними\~доказами,\~які б\~свідчили про\~свідоме нехтування\~матір`ю\~своїми обов`язками. Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом\~чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № \~496/4271/16-а (К/9901/29090/18). У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з положень частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). \~ \~ \~ \~ 3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного та

Outcome: dismissed