Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНДОР-ФІНАНС» (далі - ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС»), правонаступником якого являється [PERSON] , звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту. Вимоги позову мотивовано тим, що ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» є офіційно зареєстрованою фінансовою установою (фінансовою компанією), яка здійснює діяльність з надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту (розпорядження Нацкомфінпослуг від 26.01.2017 № 163). Між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та відповідачем-позивачем було укладено Договір про надання фінансового кредиту №ВН23-00743 від 02 травня 2019 року на суму 3\~500 грн. Згідно умов договору позичальник зобов`язувався: повернути наданий йому кредит у розмірі 7\~968 грн. 64 коп., здійснювати погашення кредиту та процентів єдиним платежем в розмірі 796 грн. 88 коп. відповідно до Графіку внесків за кредитним договором, в т.ч. сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 18,65 % за кожні 30 днів. Кінцевим терміном повернення кредитних коштів є 26 лютого 2020 року. Одержання коштів позичальником підтверджується видатковим касовим ордером від 02 травня 2019 року. Оскільки позичальником не виконано умови Договору, не сплачувались проценти та не сплачувався кредит, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою суду від 02 серпня 2022 року прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні. У встановлений судом строк від представника відповідача-позивача [PERSON] адвоката Ткаченко Т.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначає про те, що вимоги позову є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку із чим в їх задоволенні слід відмовити. Зокрема представник зазначає, що вимоги позивача про стягнення процентів нарахованих після закінчення строку кредитування не гуртуються на вимогах чинного законодавства. Окрім того, представником відповідача-позивача [PERSON] адвокатом Ткаченко Т.В. було подано зустрічну позовну заяву, вимоги якої обґрунтовано тим, що розмір процентної ставки, визначений у п.п. 1.6. та 6.6. Договору є явно несправедливим, що є підставою для визнання цих положень договору недійсним, а також додатку 1 до нього, розрахунок за яким здійснено з урахуванням процентів, розмір яких є несправедливим, суперечить принципу добросовісності та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (а.с. 46-50). Ухвалою суду від 25 травня 2023 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, об`єднавши їх в одне провадження. Здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін до розгляду за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання. Від позивача-відповідача ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник просив суд відмовити у задоволенні її вимог, оскільки вони є необґрунтованими та застосувати до заявлених вимог строк позовної давності (а.с. 113-115). Від представника відповідача-позивача [PERSON] адвоката Ткаченко Т.В. надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в які представник зазначає про те, що у відзиві на зустрічну позовну заяви підстави для відмови в його задоволенні відсутні (а.с. 127-128). Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 25 січня 2024 року залучено правонаступника позивача-відповідача ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» - [PERSON] (а.с. 169). Позивач-відповідача [PERSON] до судового засідання не з`явився, однак відповідно до раніше поданої заяви його представника адвоката Сауляка Є.В. просив суд розгляд справи провести у його відсутність, вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовільнити, а у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, однак відповідно до раніше поданої заяви його представника адвоката Ткаченко Т.В. вимоги первісної позовної заяви не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні, а вимоги зустрічної позовної заяви задовільнити. За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 29 березня 2016 року. 02 травня 2019 року між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та [PERSON] було укладено договір № ВН32-00743 про надання фінансового кредиту (а.с. 4, 5). Відповідно до умов договору ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» як кредитодавець зобов`язався надати відповідачу як позичальнику кредитні кошти, відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використати по повернути кредитодавцю кредитні кошти(грошові кошти) в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.1.4 договору кредитні кошти надаються в сумі 3\~500 грн. Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитодавцю плату в розмірі 18,65% від суми наданого кредиту, за кожні 30 дні користування, процентна ставка є фіксованою та не змінюється протягом усього строку дії договору. Згідно п.1.5 договору кредитні кошти надаються строком на 10 періодів, а саме з 02 травня 2019 року по 26 лютого 2020 року. Днем кінцевого повернення кредиту є 26 лютого 2020 року. Пунктом 1.7 договору встановлено, що кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними, повертаються позичальником у касу або на рахунок кредитодавця в строки відповідно до «Графіку внесків за договором», що є Додатком 1 до цього Договору, єдиним платежем, який включає в себе розмір отриманих кредитних коштів та нарахованих процентів. Відповідно до «Графіку внесків за договором»(Додаток № 1) (а.с. 5) сторони передбачили 10 платежів розміром 796 грн. 88 коп. кожного періоду, останній до 26 лютого 2020 року. Відповідно до зазначеного графіку встановлено сторонами розмір відсотків за користування кредитом становить 4\~468 грн. 64 коп. Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» свої зобов`язання по договору № ВН32-00743 про надання фінансового кредиту від 02 травня 2019 року було виконано, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 02 травня 2019 року (а.с. 9). Відповідачем свої зобов`язання за кредитним договором не були виконані, заборгованість своєчасно та в повному обсязі не погашено. Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с. 14), за відповідачем рахується станом на 13 липня 2022 року заборгованість по договору про надання фінансового кредиту № ВН32-00743 від 02 травня 2019 року в розмірі 24\~946 грн. 10 коп. в т.ч.: заборгованість по кредиту 3\~500 грн., заборгованість по процентах нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом 21\~396 грн. 10 коп. (за період з травня 2019 року по липень 2022 року). Оскільки відповідачем заборгованість по кредиту не оспорено, а тому вимоги позивача в частині стягання заборгованості по кредиту в сумі 3\~500 грн. підлягають до задоволення. За умовами договору сторони погодили періодичну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії договору, тобто до 26 лютого 2020 року. Отже, у межах строку кредитування по 26 лютого 2020 року включно відповідач-позивач мав повертати кредит і сплачувати відсотки періодичними платежами. Починаючи з 26 лютого 2020 року у позичальника виник обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (по 26 лютого 2020 року). В подальшому, права та інтереси позивача як фінансової установи підлягають захисту згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Проте, такі вимоги позивачем не заявлялися. При застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Тому, стягненню з відповідача-позивача підлягають лише відсотки нараховані станом на 26 лютого 2020 року. Враховуючи, що відповідно до «Графіку внесків за договором» (Додаток № 1) сторонами було обумовлено загальний розмір відсотків за користування кредитом в сумі 4\~468 грн. 64 коп., згідно розрахунку заборгованості (а.с. 14) відповідачем за період з травня 2019 року по липень 2022 року було сплачено 4\~038 грн. відсотків, а тому з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення відсотки в розмірі 430 грн. 64 коп. (4\~468,64 грн. 4038 грн. = 430, 64 грн.). Таким чином вимоги позовної заяви в частині стягнення відсотків підлягають до часткового задоволення. Щодо вимог зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. За положенням статті 6 ЦК України однією із основних засад цивільного законодавства є свобода договору, що за змістом статті 627 ЦК полягає у свободі сторін в укладенні договору, вільному виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів. Судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються, зокрема, Цивільним Кодексом України (статті 1048-1052, 1054). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору, укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства, та додатків до кредитного договору. Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Договір про надання фінансового кредиту № ВН23-00743 від 02 травня 2019 року та Додаток №1 до даного Договору підписаний позичальником відповідачем-позивачем [PERSON] власноруч, що підтверджує його обізнаність та згоду з умовами Договору. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд зауважує, що 10 червня 2017 року, набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. З набуттям чинності вказаним Законом, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно - правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі на додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Отже, на момент укладення спірного договору чинним законодавством України було передбачено право банку отримувати плату за обслуговування кредиту. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначається строк, на який надається кредит. Такі умови містить оспорюваний кредитний договір. Отже, при укладенні даного Договору було чітко передбачено строк його дії та умови відповідальності сторін (як позичальника, так і кредитора). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливим згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п.11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13). Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак, а також, що умови договору є несправедливим відповідно до приписів ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак, - підстави для визнання окремих положень цього договору недійсним відсутні. Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст. 2 ЦПК). Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.2 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України). Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Всебічно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивач-відповідач ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» при зверненні до суду із позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 2\~481 грн. (а.с. 3), який підлягає стягненню з відповідача-позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 390 грн. 92 коп.

Outcome: approved