Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

Представник [PERSON] [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та позбавлення батьківських прав, в якому просить розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 01 червня 1991 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 935; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі по частині всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року і до повноліття дитини; позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач з 1991 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу є двоє дітей: повнолітня донька [PERSON] , [INFO] та малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що до 1999 року сторони проживали разом, періодично працювали за кордоном. До 2014 року відповідач був підприємцем, проте коштів на утримання доньки не надавав. З 15 липня 2014 року [PERSON] зник з квартири, залишивши в поштовій скриньці документи на автомобіль та ключі, з цього часу місце проживання відповідача позивачу було невідоме. В кінці липня 2014 року по проханню позивачки, яка перебувала з меншою донькою [PERSON] за кордоном, її матір [PERSON] звернулась із заявою в поліцію щодо зникнення відповідача [PERSON] , матеріали внесено в ЄРДР за ст. 115 ч.1 КК України, заведена ОРС. Рішенням Рівненського міського суду від 21.05.2018 р. по справі № 569/869/18 по заяві доньки сторін [PERSON] , заінтересована особа матір відповідача [PERSON] - [PERSON] був визнаний померлим. В кінці липня 2023 року позивачці з реєстру судових рішень стало відомо, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.05.2023 р. за заявою відповідача [PERSON] було скасоване рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2018 року по справі №569/869/18 про оголошення його померлим. Позивач вказує, що майже 10 років між сторонами відсутні будь-які відносини, їх сім`я розпалась та існує формально. З 2012 року сторони проживають окремо, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства. Позивач втратила до відповідача почуття любові та поваги, вони стали чужими людьми, тривалий час позивачка вважала відповідача спочатку безвісті зниклим, а потім і померлим. Позивач не бажає поновлювати подружні стосунки і вважає, що збереження сім`ї з відповідачем буде суперечити як її інтересам, так і інтересам їх малолітньої дитини, яка взагалі не знає свого батька. Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 03 жовтня 2023 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. Ухвалою суду\~від 31\~січня 2024\~року підготовче\~провадження у\~справі за\~позовом [PERSON] \~до [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~ -\~орган опіки\~та піклування\~виконавчого комітету\~Рівненської міської\~ради про\~розірвання шлюбу,\~стягнення аліментів\~на утримання\~неповнолітньої дитини\~та позбавлення\~батьківських прав - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год.\~00\~хв.\~04\~березня 2024 року в приміщенні Рівненського міського суду (м. Рівне, вул.Шкільна,1) з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, представник позивача подала до суду клопотання, в якому просила справу розглянути у відсутність сторони позивача, позов підтримують, просять позовні вимоги задовольнити повністю, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради І.Самолюк в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, висновок органу опіки та піклування підтримує, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд ухвалив провести розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 01 червня 1991 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) за актовим записом №935 між сторонами було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що видане повторно Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) 10 вересня 2020 року. Від шлюбу у сторін є діти: повнолітня, на даний час, донька [PERSON] , [INFO] , малолітня донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , що видане 13 січня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Як вбачається із копії довідки №510/4-1747 від 23.04.2015 року, що видана Рівненським МВ УМВС у Рівненській області [PERSON] її зять [PERSON] , [INFO] зник 15.07.2014 року. Матеріали внесено до ЄРДР №12014180010004489 від 30.07.2014 року порушено кримінальне провадження, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України. На даний час розшукується як особа, що зникла безвісти. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2018 року заяву [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про оголошення фізичної особи померлою - задоволено. Оголошено померлим [PERSON] , останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] , з дня набрання рішенням суду законної сили. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2023 року заяву [PERSON] задоволено. Скасовано рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21травня 2018 року\~по справі№569/869/18 про оголошення померлим [PERSON] , [INFO] , останнє відоме місце проживання: [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 ст.\~105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 цього Кодексу. Згідно зі ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до\~ст. 112 СК Українисуд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як зазначає позивач у позові, подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, позивач не бажає зберегти шлюб, тому шлюб між ними має бути розірваний. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідност. 180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров"я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред"явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Ухилення від сплати аліментів це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів з відповідача зокрема з 23.05.2023 року, та факту ухилення відповідача від надання утримання дитині, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів слід задовольнити частково, стягнувши аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відстоків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10 серпня 2023 року, часу звернення позивачем до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] суд зазначає наступне. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 1.02.2024 року №08-290 вбачається, що під час бесіди з працівниками Служби у справах дітей через мережу Viber малолітня Немеришина Влада змогла пояснити, що з мамою вона вже давно проживає в Італії. Тата вона не бачила понад 10 років, Влада його не пам`ятає. Дитина не заперечує проти позбавлення тата батьківських прав. Питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при ВК Рівненської міської ради 25.01.2024 року. Комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, розглянувши матеріали справи прийняла рішення рекомендувати органу опіки та піклування ВК РМР надати висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки Влади. Враховуючи викладені факти, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовного його неповнолітньої дитини [PERSON] позивач посилається, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов"язків по вихованню доньки, не приймає участі у її житті більше 10 років, не забезпечує необхідного їх утримання, не спілкується з нею. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім"я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об"єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім"ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини. Тлумачення зазначеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов"язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов"язками.Ухилення батьків від виконання своїх обов"язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов"язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов"язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв"язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). До аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 липня 2019 року у справі №336/9218/14. Предметом доказування у даному спорі є факт втрати відповідачем інтересу до своєї доньки та як наслідок цього нехтування наданими йому батьківськими правами та обов"язками. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осміб, які бажають проживати з дитиною, брати у часть у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наданий в якості доказу висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає таким, що відповідає інтересам дитини. З аналізу матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає окремо від дитини, не спілкується з нею більше 10 років, вихованням дитини не займається. Доказів протилежного відповідачем суду не подано. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме те що відповідач протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов"язками, піклування та турботи до доньки не виявляє, станом її здоров"я не цікавиться, фізичний та моральний розвиток не підтримує, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, приймаючи до уваги те, що позивачем в ході судового розгляду доведено належними та достатніми доказами факти свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов"язками, суд вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до [PERSON] , [INFO] . Аналізуючи досліджені докази, суд на основі всебічного, повного, об"єктивного та безпосереднього з"ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з"ясувавши їх достатність і взаємний зв"язок у сукупності, захищаючи права та інтереси дитини, враховуючи особу відповідача, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви в частині розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 2147,20 гривень. Беручи до уваги, що позивач при подачі до суду позовної заяви в частині стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору, та враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1073, 60 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв"язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПКУкраїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному\~статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, на підтвердження витрат, що будуть понесені позивачем на професійну правничу допомогу надано: копію договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 31 липня 2023 року, що укладений між [PERSON] та адвокатом Власик В.Я., розділом 5 якого передбачено вартість послуг в розмірі 12000 гривень (п.5.1) та порядок розрахунків між сторонами. Відповідно до п. 5.3 Договору юридичну (правничу) допомогу Клієнт оплачує Адвокату готівкою протягом 30 календарних днів з дня ухвалення рішення суду за результатами розгляду цивільної справи, про що адвокат видає довідку, що підтверджує факт отримання кошів від Клієнта. Відповідно до копії акту приймання-передачі послуг по договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 31.01.2023 року, що складений 21 березня 2024 року загальна вартість наданих Адвокатом послуг складає 12000 гривень. З огляду на викладене суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь судових витрат, що будуть понесені у майбутньому на правничу допомогу в розмірі 12000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial