Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

20.12.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 6 150 доларів США заборгованості за договором позики від 27.05.2021р., з яких: 5 000 доларів США основного боргу та 1 150 доларів США процентів. Позов обґрунтований тим, що 27.05.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у якому сторони визначили: суму позики як 5 000 доларів США 00 центів; проценти, які виплачуються в кінці строку позики за ставкою 23% річних у розмірі 1 150 доларів США 00 центів; строк повернення позики - 27.05.2022р.; порядок повернення позики, - готівкою або шляхом банківського переказу. Відповідно до п.п. 4, 5 договору позики позичальник підтвердив, що грошові кошти ним отримані у повному обсязі на момент укладення договору, та що окрема розписка на підтвердження передачі коштів не надається. Оскільки станом на день звернення з позовом до суду відповідач основну суму позики не повернув та проценти не сплатив, а тому посилаючись на ст.ст. 599, 612, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 5 000 доларів США 00 центів та проценти в розмірі 1 150 доларів США 00 центів. Також у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в сумі 2 276 грн. 80 коп., витрат на правову допомогу в сумі 4 000 грн. 00 коп. та поштові витрати в сумі 43 грн. 00 коп. Позивач в судові засідання призначені на 04.03.2024р. та 21.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, із заявами на адресу суду не звертався. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити повністю. Також представник позивача просив вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору та поштових витрат. Докази на підтвердження витрат на правову допомогу будуть надані суду в строки та порядку, визначені ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Відповідач в судові засідання призначенні на 04.03.2024р. та 21.03.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. Судове засідання призначене на 16.02.2024р. не відбулося з огляду на тимчасову втрату працездатності головуючим суддею через травму з 02.01.2024р. по 16.02.2024р. З огляду на приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Заслухав пояснення представника позивача [PERSON] , дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 11 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 5 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 27,55 грн./1 долар США на момент укладення договору складає 137 750 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 27.05.2022р. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 23% від суми проінвестованих ним коштів, та що позичальник сплачує належні позикодавцеві відсотки в кінці строку. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві або Одесі у доларах США, або в готівковій формі через money24, також у безготівковій у гривні на розрахунковий рахунок [NUMBER] (АТ КБ Приватбанк). Позичальник засвідчив, що на момент укладення даного договору ним отримано грошові кошти в повному розмірі згідно п. 1 договору. Сторони домовилися, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором не надається. Позичальник зобов`язався повернути, а позикодавець зобов`язався прийняти позичену суму грошових коштів до закінчення у п. 1 договору терміну. Також вони ж визначили, що відповідно до ст. 1046 ЦК України договір вважається укладеним з моменту передання грошей. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення основної суми позики та процентів, згідно договору позики від 27.05.2021р., не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість в сумі 6 150 доларів США 00 центів, з яких: 5 000 доларів США 00 центів - сума основного боргу та 1 150 доларів США 00 центів - проценти (23% від суми проінвестованих коштів згідно п. 2 договору позики). 07.12.2023р. позивачем на адресу відповідача направлена вимога, в якій останній вимагає відповідача повернути грошові кошти у розмірі 6 150 доларів США 00 центів протягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги шляхом перерахування на банківський рахунок вказаний у вимозі, про що позивачем надано вимогу від 06.12.2023р., копію рекомендованого відправлення зі штрих-кодом № 8060004292679 від 07.12.2023р. з зазначенням плати за пересилання відправлення 43 грн. 00 коп., опис вкладення до цінного листа від 07.12.2023р., фіскальний чек Укрпошти від 07.12.2023р. за пересилання листа зі штрих-кодом № 8060004292679 на суму 43 грн. 00 коп. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність від 16 квітня 1991 року; ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII від 21.06.2018р.(далі - № 2473-VIII). Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019р. у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в розмірі 5 000 доларів США 00 центів є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. Щодо заявлених вимог про стягнення процентів за користування позикою в сумі 1 150 доларів США 00 центів розрахованими у розмірі 23% річних від суми проінвестованих коштів, згідно п. 2 договору позики, то суд приходить до висновку про задоволення позову у цій частині, з огляду на узгодження сторонами розміру процентів у договорі позики, як 23% від суми проінвестованих коштів, строк їх повернення - в кінці строку позики, та порядок повернення (в грошовій чи безготівковій формі). За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: рекомендованим повідомленням зі штрих-кодом № 8060004292679 від 07.12.2023р., описом вкладення до цінного листа від 07.12.2023р., фіскальним чеком Укрпошти від 07.12.2023р. за пересилання листа зі штрих-кодом № 8060004292679 підтверджується факт понесених позивачем витрат на послуги АТ Укрпошта, що пов`язані з надсиланням відповідачу документів в загальній сумі 43 грн. 00 коп. З огляду на що, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за оплату поштових відправлень в сумі 43 грн. 00 коп. підлягають задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 276 грн. 80 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Водночас питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу буде вирішено в порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved