Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 23 червня 2008 між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) укладено кредитний договір № 36/010-ф-08. Відповідно до п.1.1 кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит на суму 30\~000 (тридцять тисяч) доларів США на строк з 23 червня 2008 року по 22 червня 2028 року із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,8 % річних. 23 червня 2008 року між Банком та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки (без оформлення заставної), посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Олексюк С.В. за реєстровим № 2328, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами під номером 29 (двадцять дев`ять), позначений в плані літерою «А», загальною площею 132,6 кв.м., убиральня, позначена в плані літерою «Б» та криниця, позначена в плані літерою «К», що розташований в [ADDRESS] та належать Іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.11.2000 року Кіцманською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 3257, зареєстровано в Кіцманському РБТІ 22.11.2000р. в реєстрову книгу № 5,за реєстровим № 1410, стор.234. Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, яка надана для його обслуговування та будівництва, згідно з довідкою № 237, виданою виконавчим комітетом Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області. Відповідно до п.2.2 договору іпотеки від 23.06.2008, за згодою сторін предмет іпотеки оцінено в 433 000,00 грн. Вказує, що 22.05.2012 Кіцманським районним судом Чернівецької області у справі № 2-544/12 ухвалено рішення за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, яким стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку достроково заборгованість за кредитом у розмірі 38 767,05 доларів США, що еквівалентно 309 737,094 грн та 40 819,29 грн заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів, а також 1820 грн на відшкодування понесених по справі витрат. Сума заборгованості [PERSON] перед Банком не погашена ним до цього часу. Також стороною позивача заявлено вимогу на підставі ст.625 ЦК України про стягнення з відповідачів в якості 3 % річних на 5\~713,12 доларів США. Зазначає, що банк неодноразово звертався до відповідачів із вимогами про усунення порушення (в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку») та необхідністю погасити заборгованість, проте вони в добровільному порядку не вчиняються дії щодо повернення заборгованості, чим грубо порушуються законні права Позивача, що зумовило звернення позивача до суду із цим позовом. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про підтримання позовних вимог та проведення розгляду справи без її участі. Адвокатка Кутровська Н.М., яка представляє інтереси відповідачів, в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку із їхньою безпідставністю та проведення судового засідання без сторони відповідача. Правом на подачу відзиву не скористалася. Згідно зі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 23.06.2008 між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір 36/010-ф-08. 23 червня 2008 року між Банком та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки (без оформлення заставної), посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Олексюк С.В. за реєстровим № 2328, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та належать Іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.11.2000 року Кіцманською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №3257, зареєстровано в Кіцманському РБТІ 22.11.2000р. в реєстрову книгу № 5,за реєстровим №1410, стор.234. Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, яка надана для його обслуговування та будівництва, згідно довідки № 237, виданої виконавчим комітетом Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області. Відповідно до п.2.2 договору іпотеки від 23.06.2008, за згодою сторін предмет іпотеки оцінено в 433 000,00 грн. Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22.05.2012 у справі № 2-544/2012 з [PERSON] та [PERSON] на користь банку достроково стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 38 767,05 доларів США, що еквівалентно 309 737,094 грн та 40 819, 29 грн заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів, а також 1820 грн у відшкодування понесених по справі витрат. Вимогами про усунення порушення № 50508/483/2023 від 28.04.2023, № 50508/542/2023 та № 50508/4543/2023 від 11.05.2023, № 50508/934/2022 від 16.11.2022, № 50508/936/2022 від 15.11.2022, які надсилалися на адресу відповідачів підтверджено факт належного дотриманням іпотекодаржателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника. Відповідно до довідки про актовий запис про смерть № 13 від 07.03.2017 іпотекодавець [PERSON] помер [INFO] . З матеріалів спадкової справи №\~373/2017 до майна померлого [PERSON] встановлено, що спадкоємцями, які вступили в спадкові права, є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна сторона відповідно до ст.81\~ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 626,628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. ст. 525, 526ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1049\~ЦК України також визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст.629ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 572 ЦК Українив силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575\~ЦК України та статті 1\~Закону України\~\~"Проіпотеку" - іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме\~\~майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 7\~Закону України\~"Про\~іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку"в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки), закріплене в статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно з ст.\~39\~Закону України\~«Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Оскільки [PERSON] основне зобов`язання з повернення кредитних коштів (тіла кредиту та процентів за користування кредитом) не виконав, позивач має право звернути стягнення на майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором і реалізувати його для погашення вказаних вище зобов`язань у порядку, встановленому умовами іпотечного договору згідно з чинним законодавством. Згідно постанови Великої палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611ЦК України та змісту кредитного договору суд вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог позивача, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного або іпотечного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Частина 1 ст.\~41\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Отже, реалізацію предмета іпотеки, на який звертається стягнення, слід проводити шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, один із іпотекодавців відповідач [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ст.25 ЦК здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає в момент її народження. У випадках, установлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, установлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. У ст.26 ЦК визначено, що всі фізичні особи є рівними в здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має всі особисті немайнові права, установлені Конституцією та цим кодексом. Фізична особа здатна мати всі майнові права, що встановлені цим кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією, цим кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ст. 46 ЦПК України, здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Згідно із ч.1 ст.47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Системний аналіз указаних норм права, а також положень ч.ч.1, 2, 4 ст.25, ч.1 ст.26 ЦК та ч.2 ст.48 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що на момент звернення з позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п.1 ч.1 ст.255 чинного ЦПК України). Норма ст.255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених у пп.18 ч.1 ст.255 ЦПК, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судом та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі можуть потенційно взяти участь спадкоємці відповідача. Таким чином провадження у справі відносно [PERSON] підлягає закриттю. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вступили в спадкові права. Ухвалою суду від 13.09.2023 [PERSON] та [PERSON] залучено до участі в справ в якості відповідачів. Згідно з частиною другою статті 1220\~ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Частиною п`ятою статті 1268\~ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296\~ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297\~ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У частині третій статті 1296\~ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296\~ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), від 08 серпня 2018 року у справі № 686/10026/16-ц (провадження № 61-6373св18), від 14 січня 2019 року у справі № 311/917/15-ц (провадження № 61-38428св18), від 14 травня 2021 року у справі № 205/6803/19 (провадження № 61-9908св20). Звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що [PERSON] належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, забезпеченого іпотекою, де іпотекодавцями були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який помер та його спадкоємцями є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, тому банк набув право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, який успадкували [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Виходячи з викладеного, суд зазначає, що хоча [PERSON] та [PERSON] не отримали свідоцтво про право на спадщину, на іпотечне майно, проте вони відповідають за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , в межах вартості майна, одержаного в спадщину, оскільки спадщину прийняли. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 369/14444/18. Таким чином, суд дійшов висновку про обгрунтованість доводів позивача та наявність правових підстав для їх задоволення. Згідно з Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану"у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановиларозділ VI "Прикінцеві положення" Закону України "Про іпотеку"доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону". Беручи до уваги, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. При цьому судом враховується постанова Верховного суду від 22 червня 2022 року (справа №296/7213/15, провадження N 61-10125св21), відповідно до висновків якої згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджено зупинення виконання цих правил на певний період. Передбачається, що у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону. Щодо стягнення 3% річних суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 5\~713,22 доларів США з Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачів 3 % річних за період з 12.03.2017 по 16.02.2022, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, що заперечується відповідачем у поданій заяві з посиланням на те, що на території України запроваджено воєнний стан. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зміст вказаної норми законодавства щодо нарахування процентів та застосування індексу інфляції свідчить про компенсаційний, а не штрафний характер визначених ст. 625 ЦК України трьох процентів річних, а тим більше не є подвійною відповідальністю боржника. Представником відповідачів відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81\~ЦПК України не надано доказів на спростування розрахунку 3% річних, а тому такий взятий до уваги судом. За статтею 625\~ЦК України стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За змістом частин першої та п`ятої статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11.03.2020\~№211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.202 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і був скасований 30.06.2023. Законом України\~від 30.03.2020\~№540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у редакції Закону України\~від 30.03.2020\~року №\~540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Крім того, п. 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Виходячи із\~взаємозв`язку\~норм права,\~які були\~прийняті органом\~законодавчої влади\~в Україні\~під час\~дії карантину,\~введеного Урядом\~України у\~зв`язку\~із поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19),\~та на\~час дії\~воєнного стану,\~який діє\~і наразі,\~цілей та\~мети,\~задля яких\~ці норми\~впроваджені,\~а також\~з метою\~недопущення безпідставного\~звуження прав\~учасників цивільних\~правовідносин,\~суд дійшов\~висновку,\~що пункт\~12\~та п\~19\~Перехідних і\~прикінцевих положень\~ЦК України щодо продовження під час карантину та воєнного стану строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020) та введення воєнного стану. Закон №\~540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267\~ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20. Закон №\~540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020 року. Крім того, Законом № 2120-IX від 15.03.2022 продовжено строк позовної давності на строк дії воєнного стану, який у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє на цей час. Враховуючи описане вище, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних від суми боргу підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 12.03.2017 по 31.12.2019 на суму 3\~249,82 доларів США, оскільки п.15 та п.18 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України позичальника звільнено від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу. Вирішуючи питання судових витрат у справі, понесених позивачем при зверненні до суду, суд вважає за необхідне відповідно до п.3 ч.2 ст.141\~ЦПК України покласти їх на відповідачів.

Outcome: partial