Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив визначити місце проживання дочки [PERSON] , [INFO] з ним, а також стягнути із відповідачки на користь позивача аліменти в розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що із 2010 року він з відповідачкою [PERSON] проживав у громадянському шлюбі. З 2021р. сімейні стосунки з відповідачем припинилися. Від даного шлюбу у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що дитина наразі не проживає з матір`ю, донька перебуває на його повному утриманні. Відповідач проживає окремо, останнім часом донькою не цікавиться, лишила доньку на проживання у родичів. В серпні 2023 року повідомила позивача, що має намір створити окрему сім`ю та виїхати за межі України. Наведене в сукупності свідчить про необхідність на даний час визначення місця проживання дитини разом із позивачем. Крім того, позивач зазначає, що дитина потребує належного матеріального забезпечення, відповідачка не вчиняє дій щодо належного утримання дитини, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідачки на користь позивача аліментів на утримання спільної дитини. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області від 11.12.2023 року у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 19.02.2024 року у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник, адвокат Бернацький П.В. в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги з підстав вказаних у позовній заяві. Представник третьої особи орган опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, не заперечують проти задоволення позовних вимог. У судове засідання відповідач не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подала. На підставі ст.280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. В судовому засіданні в присутності психолога була опитана дитина [PERSON] , яка заявила про бажання проживати з батьком в категоричній формі. Додатково пояснила, що батько не перешкоджає зустрічам з матір`ю та не налаштовує її проти матері. Також суду пояснила, що мати не цікавиться її життям, дуже рідко телефонує, матеріально не допомагає. Проживати з матір`ю вона не бажає, оскільки остання погано до неї ставиться та зловживає спиртними напоями. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що його брат [PERSON] проживав із відповідачкою у цивільному шлюбі. Від шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання стосунків між сторонами у 2021р. донька залишилася проживати з відповідачкою. Однак, починаючи з серпня 2023р. відповідач покинула доньку на родичів, і поїхала до Львова. Дитиною не цікавиться. Донька не бажає проживати з матір`ю, оскільки остання нею не цікавиться. Наразі батько [PERSON] , перебуваючи на лікуванні від поранення, займається вихованням доньки. Заслухавши пояснення позивача, його представника, опитавши дитину, допитавши свідка, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у громадянському шлюбі з 2010 року. Сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 15). Позивач є військовослужбовцем та має постійний дохід, що підтверджується довідкою про доходи №819 від 23.11.2023 року, виданої військовою частиною [NUMBER] (а.с. 12). Відповідно до довідки про склад сім`ї [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] , разом з нею зареєстрована дочка [PERSON] [INFO] (а.с. 16). Згідно довідки про склад сім`ї №3-430 від 9.11.2023 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 17). З характеристики на [PERSON] №3-423 від 09.11.2023 року вбачається, що останній зарекомендував себе з позитивної сторони. Є доброзичливий, стриманий, не одружений, має неповнолітню дитину, дитина проживає разом із ним (а.с. 18). Позивачем надано довідки з КНП «Радивилівська центральна міська лікарня» Радивилівської міської ради Рівненської області №34 від 26.10.2023р. про те, що позивач [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 19-20). На запит суду був наданий висновок органу опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області №10-11/115 від 11.01.2024 року про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . З метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дочки разом із батьком [PERSON] . В ході розгляду справи судом встановлено, що після фактичного припинення подружніх стосунків у 2021 році, дитина залишилися проживати з матір`ю, однак з серпня 2023р. мати залишила дитину на родичів, життям доньки не цікавиться. Дитина наразі проживає з батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки (а.с.28). При обстеженні умов проживання та рівня забезпечення потреб [PERSON] , органом опіки та піклування Крупецької сільської ради, було встановлено, що батьком створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст. 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач має матеріальну можливість для утримання дитини, має постійне місце роботи, створив для неї належні побутові умови для проживання, забезпечив їй належне медичне обслуговування, займається їй вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги думку дитини, а також те, що вона проживає з позивачем у звичних для неї умовах, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, проживання матері окремо від них, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини з позивачем. При цьому суд враховує, також висновок органу опіки та піклування Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дитини. Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. В частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, у розмірі 2500 гривень на дитину, щомісячно, та той факт, що відповідачкою не було надано жодних заперечень з цього приводу. Зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи із того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст. 141 СК України), суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини із відповідача на користь позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 гривень на дитину, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.11.2023р. до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини в даному віці. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини в сумі 1073 грн. 60 коп., а також із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини. Згідно із ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині вимог про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, та

Outcome: approved