Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України про стягнення грошових коштів. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він є спадкоємцем [PERSON] , спадщина якої складається із грошової суми, яка належала спадкодавцю, у розмірі 61 808,40 грн. Позивач зазначає, що відповідач незаконно перешкоджають реалізації прав позивача, як спадкоємця, на отримання належного йому спадкового майна. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 61808 грн. 40 коп. та пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 12 січня 2022 року по день виплати спадщини. 03.08.2023 до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю з Краматорського міського суду Донецької області надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 08.08.2021, для вирішення питання про відкриття провадження. 08.08.2023 ухвалою суду відкрито провадження та призначено в порядку загального позовного провадження. 13.10.2023 представником відпровідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , шляхом підписання Клієнтом заяви від 13.04.2016 №2915841 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), було укладено договір комплексного банківського обслуговування. Відповідно до умов Договору Банком відкрито на ім`я Клієнта поточний рахунок № [NUMBER] / [NUMBER] на умовах тарифного пакету «Пенсійний». Підпунктом 3.4.2. Договору, передбачено надання Банком Клієнту платіжної картки типу MasterCard Debit Standard. [PERSON] , на монет відкриття рахунку, мала статус особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою від 21.12.2015 №1441018773 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. У зв`язку з не проходженням Клієнтом фізичної ідентифікації, проходження якої передбачено нормами постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Банком 01.05.2017 проведення видаткових операцій по рахунку Клієнта було зупинено, про що у цей же день на фінансовий номер Клієнта було направлено відповідне СМС-повідомлення. Так, представник вказує, що на день звернення представника позивача з даним позовом, доказів подання Банку належним чином оформлених документів про набуття права власності на грошові кошти (в порядку спадкування), які при житті належали Клієнту, позивачем не надано. Стверджуючи в позові про звернення 12.01.2022 до АТ «Ощадбанк» у м. Києві із заявою про виплату спадщини на її рахунок, позивачем не додано копії вказаної заяви та доказів її подання до АТ «Ощадбанк», позивачем не зазначено, на який рахунок вона просила перерахувати успадковані кошти. Отже, твердження представника позивача про відмову АТ «Ощадбанк» у виплаті їй успадкованих коштів є безпідставним, не відповідає дійсним обставинам справи, а також не підтверджене належними та допустими доказами. Щодо стягнення пені відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», представник позивача зазначив, що перший аркуш позовної заяви містить відомості про те, що ціна позову становить 61 808,40 грн., що відповідає сумі залишку грошових коштів на рахунку Клієнта. Таким чином, вказана позивачем ціна позову не містить відомостей про суму пені, яку позивач просить стягнути на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до укладеного сторонами договору (договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки), зобов`язання АТ «Ощадбанк» полягає у виконанні банком доручення про перерахування (видачу) коштів, які надходять клієнту. Так, відповідне зобов`язання не полягає у передачі позивачу власного майна банку, зокрема належних їй грошових коштів, оскільки його змістом є виконання доручення щодо зарахування майна - грошових коштів, які належать клієнту. Стягнення пені обґрунтовується ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Проте, за змістом цієї норми вона підлягає застосуванню за умови, якщо інше не передбачене законодавством. У даному випадку, питання переказу (видачі) коштів у правовідносинах за договором банківського рахунка врегульовано ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який є спеціальним у таких правовідносинах. Таким чином, позовна вимога позивача про стягнення пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», задоволенню не підлягає, оскільки вказана норма не застосовується до спірних правовідносин. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 15.02.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. Разом з цим, в прохальній частині позову зазначено про розгляд справи у відсутність представника позивача, вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, з тверджень позивача встановлено, що позивач є клієнтом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». З метою зберігання та накопичення коштів в національній валюті позивачем було відкрито в АТ «Ощадбанк» по м.Києву картковий рахунок та видана банківська карта. Також у померлої матері позивача був рахунок у АТ «Ощадбанк» по Донецькій області , яким вона вже не користується та на якому є гроші, на який видано свідоцтво на спадщину. [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] (ас.с.19). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з грошових виплат, які зберігаються на рахунку у банку померлого. 09.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на суму 61808 грн 40 коп. у вигляді грошових коштів, які належали [PERSON] , та знаходиться на рахунку в АТ «Ощадбанк» (а.с.16). [PERSON] зверталась через представника до АТ «Ощадбанк» у м.Києві з завою про виплату спадщини на рахунок позивача 12.01.2022 року, але відповідач відмовив виплачувати спадщину, зазначивши, що рахунок померлої заблокований блокований за непроходження ідентицікації. Відтак, не виплата відповідачем суми грошових коштів у спадщині, яка входить до складу спадщини, є неправомірним. Також, судом з тверджень відповідача встановлено, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , шляхом підписання Клієнтом заяви від 13.04.2016 №2915841 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), було укладено договір комплексного банківського обслуговування. Відповідно до умов Договору Банком відкрито на ім`я Клієнта поточний рахунок № [NUMBER] / [NUMBER] на умовах тарифного пакету «Пенсійний». Таким чином, варто зазначити, що частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно зіст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно достатті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Із положень ч. 1 ст. 1227 ЦК України слідує, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини. Так, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] мала статус особи, як внутрішньо переміщена особи. Варто зазначити, що відповідно до статті 92 Конституції України (норми якої є нормами прямої дії та водночас мають найвищу юридичну силу) виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 №1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Так, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Відповідно до ст. 2 Закону України від 18.01.2018 № 2268-VІІІ "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 243/3505/16-ц, постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 243/5697/16-ц, постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 227/2802/16-ц та у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 638/8368/19 зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. З врахуванням зазначеного, судом встановлено, що позивач, як спадкоємець після смерті [PERSON] , має право на отримання грошових кошів, які знаходяться на рахунку № [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.12.2021 року. Разом з цим, щодо вимог про стягнення пені, суд погоджується з позицією відповідача, така вимога відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягає, оскільки вказана норма не застосовується до спірних правовідносин. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року). З врахуванням зазнчаеного, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Враховуючи викладене, з урахуванням ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави суму судового збору в розмірі 1 211,20 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Разом з цим, позивачем на підтвердження витрат не подано до суду документів, які б підтверджували заявлений їх розмір, а саме: акту - прийняття виконаних робіт, квитанції про оплату послуг адвоката. Таким чином, витрати на правову допомогу не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: partial