Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про захист прав споживачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 липня 2021 року між ним та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 2707. За умовами договору, відповідач, як продавець, зобов`язувався виготовити та передати належний йому товар, а саме: відповідно до Специфікації № 1 до договору «Дачний будинок» (надалі- Товар): будиночок 3х6 метра; утеплення 150 мм вата бальзатова IZOVER внутрішнє оздоблення фальш-вагонка, ззовні і всередині пофарбований акриловою Feidal, електрика, двері і вікна пластикові WDS дах- бітумна черепиця «ТехноНиколь», а позивач, як покупець, зобов`язувався прийняти товар та сплатити за нього, на умовах визначених договором. А саме в термін не пізніше 17 серпня 2021 року, загальна вартість виготовленого товару становить 125 000, 00 грн. На виконання умов договору він сплатив ФОП [PERSON] на зазначений у договорі поточний рахунок у розмірі аванс у розмірі 62 500,00 грн. 22 листопада 2021 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою щодо невиконання умов договору купівлі - продажу № 2707 від 21.07.2021 року, в якій було запропоновано в добровільному порядку повернути кошти за договором. Станом на 27 грудня 2021 року умови договору купівлі-продажу ФОП [PERSON] не виконані, товар не виготовлений та не переданий йому у власність, відповідно акт прийому - передачі не підписаний. Таким чином відповідачем прострочено виконання взятих на себе зобов`язань за договором. Просив суд: розірвати договір купівлі-продажу № 2707 від 27 липня 2021 року, укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] ; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 312 507,88 грн., з яких 62500,00 грн. - авансовий платіж, сплачений за договором купівлі-продажу № 2707 від 27 липня 2021 року, 247 500,00 грн. - пеня, 1 829,80 грн. - інфляційні втрати, 678,08 грн. - 3% річних від простроченої суми; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 10 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи № 549 від 31.10.2023 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 01.11.2023року,який проведений, у зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М. в провадження судді Пінкевич Н.С. надійшла вищевказана цивільна справа. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2023 року справа прийнята до провадження судді Пінкевич Н.С., призначено судове засідання. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань, відзиву на позовну заяву до суду, не подав. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками направлено за адресою реєстрації, конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній». Також суд додатково викликав відповідача шляхом направлення смс-повідомлення, розміщення оголошення про виклик на сайті суду. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При розгляді справи судом встановлено, що 21 липня 2021 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір купівлі - продажу № 2707. Відповідно до умов договору відповідач, як продавець, зобов`язувався виготовити та передати належний [PERSON] товар, а саме: відповідно до Специфікації № 1 до договору «Дачний будинок» (надалі- Товар): будиночок 3х6 метра; утеплення 150 мм вата бальзатова IZOVER внутрішнє оздоблення фальш-вагонка, ззовні і всередині пофарбований акриловою Feidal, електрика, двері і вікна пластикові WDS дах- бітумна черепиця «ТехноНиколь», а [PERSON] , як покупець, зобов`язувався прийняти товар та сплатити за нього, на умовах визначених договором. Відповідно до п.п. 2.1 Договору, продавець зобов`язаний виготовити та передати належний йому товар у власність покупцеві в термін не пізніше 17 серпня 2021 року. Відповідно до п.3.1. Договору загальна вартість виготовленого товару становить 125 000, 00 грн. Відповідно до п.3.3. Договору оплата товару здійснюється в наступному порядку: авансовий платіж у розмірі 50 відсотків від вартості товару, визначеної в п.3.1. даного договору, становить 62 500 грн. Остаточна оплата здійснюється після підписання акту на передачу товару покупцеві в розмірі 62 500 грн. На виконання умов договору [PERSON] сплатив ФОП [PERSON] зазначену суму авансу на зазначений у договорі поточний рахунок у розмірі 62 500,00 грн, що підтверджується дублікатом квитанції від 30.07.2021 року. Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно достатті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України»), є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом. Пунктом 1 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до статі 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частина третя статті 653 ЦК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Відповідно до частин 1,2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. У частині 2 згаданої вище статті вказано, що якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи позову про порушення Відповідачем прав Позивача як покупця і споживача, та вбачає підстави для захисту порушеного права шляхом розірвання Договору та примусового стягнення сплаченої за Продукцію грошової суми у розмірі яких 62 500,00 грн. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Позивач, у зв`язку із неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань за Договором, на підставі ст. 625 ЦК України, ч.ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» просить стягнути з Відповідача 247 500,00 грн. пені, 1 829,80 грн. - інфляційні втрати, 678,08 грн. - 3 % річних від простроченої суми У частині 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. На переконання суду, зазначена вимога не підлягає задоволенню, та є передчасною, у зв`язку з тим, що станом на день подання позову, договір не є розірваним, а застосування ч. 9. ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» при стягненні пені можливе після розірвання договору, та у разі якщо після такого розірвання не здійснено повернення коштів. Зважаючи на вказане, позов підлягає задоволенню лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплачений ним аванс у сумі 62 500,00 грн. Стосовно заявленої позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди у сумі 10000 грн. суд зазначає таке. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Гарантією нормального здійснення фізичними особами особистих немайнових прав є їх належний цивільно-правовий захист (ст. 276 ЦК України). Право на захист особистих немайнових прав - це регламентоване правове регулювання на випадок оспорення, невизнання чи порушення особистого немайнового права. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачене ст. 32, 56, 62, 152 Конституції України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Верховний Суд України в п. 1 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своє час-не, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, у п. 3 вищезазначеної Постанови зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 звернуто увагу судів на наступне : «Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яка визначається від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо». На підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Відповідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи засади розумності та справедливості, наявність встановлених фактів, той факт, що на момент звернення позивача до суду відповідачем не виконані умови договору купівлі-продажу, товар не виготовлений та не переданий позивачу, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме в розмірі 5000 грн. У решті позовних вимог суд відмовляє, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач отримав моральну шкоду в заявленому розмірі. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 6 цієї норми визначає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У частині 9 статті 141 ЦПК України зазначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Під час розгляду справи судом встановлено, що спір виник виключно внаслідок неправильних дій Відповідача, який ухилився від виконання власних зобов`язань за Договором. Тому витрати по сплаті судового збору на Відповідача покладаються всі судові витрати. Позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, у зв`язку з чим з відповідача на користь Банку слід стягнути судові витрати у розмірі 649,85 грн. Судовий збір за вимогу немайнового характеру у 2022 р. становив 992,40 грн. . Отже з огляду на результат розгляду справи та ураховуючи, що позивач як споживач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вбачає підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору за ставкою, встановленою Законом України «Про судовий збір» для вимог фізичних осіб майнового характеру та 1 вимоги немайнового характеру, що становить 1 642,25 грн. (649,85 + 992,40). Щодо вимоги про стягнення з фізичної особи - підприємця [PERSON] витрат на професійну правову допомогу, суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої-третьої ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах), задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яких доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення ЄСПЛ від 10 січня 2010 року у справі «Дубовик проти України», рішення ЄСПЛ від 18 лютого 2010 року у справі «Гуриненко проти України»). Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 27 червня 2018 р. у справі № 826/1216/16, відповідно до якого склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З огляду на викладене, подані суду докази таких витрат, суд стягує з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу частково на суму 3000,00 грн. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у стягненні заявлених стороною позивача судових витрат на професійну правову допомогу за недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved