Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги мотивує тим, що 18.12.2006 року між ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 1425 від 18.12.2006 року. Відповідно до п. п. 1.1. кредитного договору банк зобов?язався надати позичальнику на умовах договору грошові кошти в сумі 56\~500 грн. 00 коп., а позичальник зобов?язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 56\~500 грн. 00 коп., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15,3 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначених договором. Кредит надавався на 240 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17.12.2026 року на придбання житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями за договором купівлі-продажу, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Також додатковою угодою №1 від 28.10.2008 року до кредитного договору № 1425 від 18.12.2006 року, були внесені зміни до п. 1.1. Договору, а саме: з 01.11.2008 року позичальник зобов?язався сплачувати проценти в розмірі 18,3 % річних за користування кредитом. Надання кредиту здійснювалося одноразово готівкою, відповідно до заяви індивідуального позичальника на видачу кредиту від 18.12.2006 року. Отже, банк свої зобов?язання, визначені договором, виконав в повному обсязі та належним чином. Згідно з п. 1.5. Кредитного договору, позичальник зобов?язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно до 8 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту щомісяця рівними частинами в сумі 235 грн. 42 коп. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань починаючи з 01.01.2007 року на відповідні рахунки позичальника, відкриті у Конотопському відділенні ВАТ «Ощадбанк», останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 17 грудня 2026 року. Відповідно до з пп. 4.3.1, 4.3.2 Кредитного договору 1, позичальник зобов?язаний належним чином виконувати всі умови цього договору, повернути кредит в сумі 56\~500 грн.00 коп., своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов?язань по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені цим договором. Пунктом 3.4. Кредитного договору визначено, що Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання або неналежного виконання позичальником та або майновим поручителем будь-яких зобов?язань за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку: одноразового прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом понад 2 (двох) місяців. Оскільки позичальник порушив умови кредитного договору в частині своєчасної спати платежів по кредиту і з його сторони було припинено належне виконання зобов?язання, то це призвело до утворення простроченої заборгованості за Кредитом. Таким чином, оскільки божником не здійснювалось своєчасне погашення кредиту та процентів за його користування, то станом на 28.12.2023 року заборгованість за кредитним договором становить 25 017 грн. 95 коп. Разом з тим, з метою забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між АТ «Ощадбанк» та дружиною позичальника [PERSON] був укладений договір поруки № l425 від 18.12.2006 року. Згідно з умовами п. 1.1. Договору поруки Поручитель зобов?язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов?язання за кредитним договором № 1425 від 18.12.2006 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Договором поруки встановлено, що у разі прострочення боржником виконання зобов?язання, кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобов?язання боржника перед кредитором згідно з умовами кредитного договору в порядку, передбаченому договором. Представник позивача по довіреності Калюжний В.Є. в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи\~ повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи\~ повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 1054\~ Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких\~ умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно договору про іпотечний кредит № 1425 від 18.12.2006 року вбачається, що ВАТ Державний ощадний банк України надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 56 500 грн. 00 коп. з процентами за користування кредитом в розмірі 15,3% річних терміном на 240 місяців (а.с. 14-16). 18.12.2006 року між ВАТ Державний ощадний банк України та [PERSON] укладено договір іпотеки на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 50,2 кв.м, житловою пл.. 34,1 кв.м.,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19). Окрім того, 18.12.2006 року між [PERSON] та ВАТ Державний ощадний банк України укладено договір поруки №1425 (а.с.20-21). Згідно додаткової угоди №1 до кредитного договору №1425 від 18.12.2006 року\~ з 01.11.2008 року проценти за користування кредитом з 15,3% річних збільшено до 18,3% та узгоджено графік погашення кредиту (а.с.22-26). 18.01.2023 року АТ Державний ощадний банк України направлено на адресу [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту (а.с. 27-34). 18.01.2023 року АТ Державний ощадний банк України направлено на адресу [PERSON] вимогу про виконання забезпеченого порукою зобов`язання (а.с. 35-36). Відповідно розрахунку заборгованості, загальна сума боргу [PERSON] за кредитним договором № 1425 від 18.12.2006 року станом на 28.12.2023 року складає 25017 грн. 95 коп., що складається з: заборгованість за основним боргом (кредитом) - 17\~696 грн.14 коп., проценти за користування кредитом - 6\~712 грн. 04 коп., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу -289 грн. 89 коп., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування -190 грн. 96 коп., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 78 грн. 38 коп., 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування 50 грн. 54 коп. (а.с. 37-42) Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 цього Кодексу. Заборгованість позичальника підтверджується розрахунком заборгованості, виконаним на підставі виписок по банківських рахунках позичальника. Банківські виписки по рахунках позичальника є належними та допустимими доказами по справі. Відповідно до пп. 2, 14, 15 п. 3 гл. 1, п. 30 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 № 75, бухгалтерський облік в банках - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передавання інформації про операції банку зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Регістри синтетичного та аналітичного обліку операцій є носіями спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, книг, журналів, призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого накопичення, групування та узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку. Первинним документом є документ, який містить відомості про операцію. Виписки по банківським рахункам позичальника, які надаються Банком в обґрунтування позовних вимог, отримано з автоматизованої банківської системи. Верховний Суд у складі колегії судців Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.03.2018 року у справі № 225/4626/15-ц надав роз`яснення щодо врахування виписок по банківським рахункам позичальника, як доказів по справі, а саме: «Згідно з п. 1.37 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково - касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов`язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового, рахунку, дату здійснення останньої (попередньої) операції, дату здійснення поточної операції, код банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, якщо виписка з рахунку відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до умов договору, укладеного між Клієнтом і банком, то такий документ є доказом, який судом оцінюється відповідно до вимог ЦПК України.» Окрім того, відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором позичальника за виконання ним свого обов?язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання позичальником. Згідно з ст. 554 ЦК України в разі порушення позичальником зобов?язання, забезпеченого порукою, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні позичальники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Приписами ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов?язку позичальників (солідарних позичальників) кредитор має право вимагати виконання обов?язку частково або в повному обсязі як від усіх позичальників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов?язку не в повному обсязі від одного із солідарних позичальників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних позичальників. Солідарні позичальники залишаються зобов?язаними доти, доки їхній обов?язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний позичальник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних позичальників з кредитором, у яких цей позичальник не бере участі. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання позичальника, та кредитором позичальника. Враховуючи невиконання позичальником своїх договірних зобов`язань, а також з огляду на вищевказані положення закону та умови договору поруки, позивач вважає наявним у нього також права вимоги до поручителя щодо погашення заборгованості, а у поручителя - виникнення солідарного з позичальником обов`язку повернути суму заборгованості за кредитним договором. Також солідарна відповідальність подружжя випливає з наступного. Згідно з ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (тобто до вказаних правовідносин застосовується параграф 1 глави 71, що регулює правовідносини з позики). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 526 цього Кодексу). Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст.\~ 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, а відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім?ї. Саме тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Належність майна до об?єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із частиною третьою якої,\~ якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за дим договором, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої ст. 61 СК України кореспондує у частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об?єктів спільної сумісної власності подружжя е визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов?язані із сім?єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то цивільні права та обов?язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов?язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов?язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов?язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов?язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім?ї. При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов?язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім?ї, якщо питання про поділ цих зобов?язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов?язаннями солідарно усім своїм майном. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та підтверджені у постанові від 9 вересня 2020 року у справі № 452/926/16-ц (провадження № 14-127цс20). Щодо забезпечення виконання зобов`язань іпотекою нерухомого майна слід зазначити наступне. Ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Разом з тим, Верховним Судом у своїй постанові від 24 квітня 2019 року (справа № справа 521/6555/14-ц) вказано, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу). Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року, N 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосудця виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Відповідно до п. 5.2. Договору іпотеки за вибором Іпотеко держателя застосовується один із способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя, зокрема, за рішенням суду. Згідно зі ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Окрім цього, оскільки, в даному випадку позичальник та іпотекодавець є однією і тією ж фізичною особою, наявні підстави для стягнення з боржника наявної заборгованості одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості (подібні висновки викладені у Постановою ВСУ від 03.02.2016 у справі № 6- 1080дс15). Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов?язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов?язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов?язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов?язанням відсутня. Також слід враховувати, що забезпечувальне зобов?язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В постанові №361/7543/17 від 19.05.2020 року Велика Палата Верховного Суду погодилась з вищезазначеним висновком. Відповідно до ч.6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить позивачеві. Відповідач скористався кредитом у встановленому договором розмірі, однак порушив умови кредитного договору та згідно розрахунку заборгованості, станом на 28.12.2023 року в розмірі 25 017(двадцять п`ять тисяч сімнадцять) грн. 95 коп., що складається з: заборгованість за основним боргом (кредитом) - 17 696 грн.14 коп., проценти за користування кредитом - 6 712 грн. 04 коп., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу -289 грн. 89 коп., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування -190 грн. 96 коп., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 78 грн. 38 коп., 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування 50 грн. 54 коп. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.\~ Також з відповідачів на користь позивача слід стягнути 5\~368 грн. 00 коп. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви.

Outcome: approved