Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд: визнати недійсним рішення Боярської міської ради Київської області № 49/1652 та № 49/1653 від 13.09.2018 в частині погодження та надання дозволу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на розробку технічної документації, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; визнати недійсним рішення Боярської міської ради Київської області №53/1826 від 21.12.2018 в частині затвердження технічної документації та передання у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 3222410300:01:027:5093 площею 0,0300 га (300 кв.м.), що розташована в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд; визнати недійсним рішення Боярської міської ради Київської області №54/1893 від 07.02.2019 в частині затвердження технічної документації та передання у сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 3222410300:01:027:5095 площею 0,0271 га (271 кв. м.), що розташована в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд; скасувати рішення державного реєстратора КП «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Дідур Б.В., індексний номер: 45049856 від 15.01.2019 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222410300:01:027:5093 площею 0,03 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1742309832224; скасувати рішення державного реєстратора КП «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво Святошинського району Київської області Дідур Б.В., індексний номер: 45853602 від 07.03.2019 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222410300:01:027:5095 площею 0,0271 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майн 1781062932224. скасувати кадастрові номера земельних ділянок: 3222410300:01:027:5093 від 21.12.2018; 3222410300:01:027:5095 від 07.02.2019. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 8-539 від 03.03.2012, виданим державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори після смерті його тітки [PERSON] , він є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначив, що в його власності знаходиться 1/6 частина даного житлового будинку. Власниками інших частин цього будинку є відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У власності [PERSON] знаходиться 1/3 частина жилого будинку і вона в будинку займає квартиру № 1 , а відповідачі [PERSON] та її дочка [PERSON] мають у спільній сумісній власності 1/2 частину будинку та займають квартиру за № 2. За будинком [ADDRESS] закріплена присадибна ділянка загальною площею 609 кв.м (0,0609 га), яка була в спільному користуванні власників будинку. Позивач також зазначив, що 03.11.2018 та 17.11.2018 через об`яви в газетах його сусіди, відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] викликали його для погодження меж для подальшої приватизації присадибної земельної ділянки. Позивач з`явився в зазначений в газеті час, але не підписав акт про погодження меж, так як відповідачка [PERSON] вимагала собі виділення земельної ділянки в розмірі 0,0300 га, а [PERSON] 0,0271 га, тоді як йому в користування залишилась би земельна ділянка розміром 0,0038 га. Такий розподіл позивач вважав незаконний і несправедливий. Тому 11.11.2018 він звернувся із заявою до Головного управління Держгеокадастру з проханням не проводити роботи по розробці технічної документації земельної ділянки відповідачам і не надавати кадастрові номери на земельні ділянки, так як не досягли домовленість про добровільний розподіл земельної ділянки. В 2019 році позивач звернувся із заявою до Боярської міської ради про надання дозволу на побудову кімнати для сім`ї [PERSON] і його повідомили, що рішеннями Боярської міської ради було надано відповідачам дозвіл на розробку технічної документації та передання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0300 га, а [PERSON] та її дочці [PERSON] в спільне користування земельну ділянку площею 0,0271 га. Позивач вважає дані рішення Боярської міської ради Київської області незаконними, оскільки приватизація земельних ділянок відбулась згідно з угодою про розподіл земельної ділянки від 29.08.1985 між співвласниками будинку, яка належним чином не оформлена і не була підписана співвласниками будинку. Позивач зазначив, що, навіть якщо взяти до уваги угоду від 29.08.1985, то приватизація присадибної земельної ділянки також не відповідає умовам даної угоди. Так в Угоду «Соглошение» про розподіл земельної ділянки від 29.08.1985 вказано, що згідно з досягнутою згодою між співвласниками будинку [PERSON] (кв.1) належить для користування 304,5 кв.м. присадибної земельної ділянки, [PERSON] (кв.2) 203,5 кв.м, [PERSON] (кв.3) 101 кв. м. земельної ділянки. Після підписання цієї угоди, через декілька днів [PERSON] за договором купівлі-продажу від 04.09.1985 продала належну їй 1/2 частину житлового будинку № 19 гр. [PERSON] , а той 14.10.1990 подарував цю 1/2 частину будинку в рівних частинах відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, розміри приватизованих земельних ділянок не відповідають навіть цій угоді, і позивачу, як власнику квартири №3 ніяк не може бути виділено тепер 101 кв.м. земельної ділянки, як зазначено в угоді, а залишилося 38 кв.м. (609-(300+271). При цьому в плані-схемі розподілу присадибної земельної ділянки [PERSON] провела лінію-межу прямо по стінам квартири №3 , що не дозволяє позивачу обслуговувати свій будинок. Крім того, позивач не має тепер можливості користуватись туалетом, який позначений в технічному паспорті під літерою «Ж» та вигрібною ямою. Позивач вказав, що угода про розподіл земельної ділянки від 29.08.1985, на підставі якої був наданий Боярською міською радою дозвіл на виготовлення технічної документації та приватизації їй та [PERSON] з [PERSON] присадибних земельних ділянок є недійсною, так як вона підписана співвласниками будинку [PERSON] та [PERSON] , який в той час вже не являвся власником квартири № 3 . Згідно з договору купівлі-продажу від 29.08.1985, посвідченим державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2569, [PERSON] продав належну йому 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] тітці позивача - [PERSON] і тому угода про розподіл земельної ділянки від 29.08.1985, повинна була б укладатись з тіткою позивача, як власницею квартири № 3 . Крім того, позивач зазначає, що із тексту угоди видно, що підпис за [PERSON] зроблений тією ж рукою, що і за [PERSON] . На думку позивача, відповідачка [PERSON] сама написала «соглашение» (угоду від 29.08.1985) і сама за всіх зробила підписи. Крім цього, позивачу не зрозуміло, з яких підстав відповідачці [PERSON] в цій угоді виділено в користуванні 304,5 кв.м присадибної земельної ділянки (це більше половини присадибної земельної ділянки), тоді як у неї у власності знаходиться 4/12 - це 1/3 частина житлового будинку. Позивач також зазначив, що [PERSON] в 1983 році не могла придбати земельну ділянку, оскільки тоді вся присадибна земельна ділянка під будинком була в спільному користуванні і знаходилась в державній чи комунальній власності. Відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.12.1983 за відповідачкою [PERSON] визнається право на 4/12 частин житлового будинку [ADDRESS] і їй згідно із законом повинна була виділена також 1/3 частина присадибної земельної ділянки. Як видно з технічних планів присадибної земельної ділянки від 19.01.1985, 20.03.1991, 25.10.1997, їй належало 4/12 частин будинку. Позивач вказав, що у рішенні Боярської міської ради за № 145/8 від 08.10.1984 був затверджений розділ земельної ділянки не між співвласниками будинку, а [PERSON] , яка проживає в будинку [ADDRESS] та іншими співвласниками будинку [PERSON] та [PERSON] . Тому це рішення не може вважатись таким, що затверджувало розподіл присадибної земельної ділянки між співвласниками будинку. Крім того, в схемі розділу земельної ділянки до рішення Боярської міської Ради за № 145/8 від 08.10.1984 стоїть підпис [PERSON] , який зовсім не схожий з його підписом на угоді про розподіл земельної ділянки від 29.08.1985. До того ж, на запит позивача архівний відділ Києво-Святошинської Райдержадміністрації Київської області листом за № 06-04/127 від 30.03.2021 повідомив, що такого рішення Боярської міської ради від 05.09.1985 за № 110/41 у документах архівного фонду не виявлено. Також позивач вказав, що відповідачі, таким чином, позбавили його можливості користування туалетами загального користування, позначених на плані літерами «Е» та «Ж», позбавили можливості користування зливними ямами, які відповідачка [PERSON] засипала, а [PERSON] розширила та зробила каналізаційну яму за два метри від його будівлі, що призвело до руйнування цегляної кладки. Крім того позивач не може користуватись квартирним унітазом, через відсутність зливу, а [PERSON] за 90 см від його вікон поставила чорні дерев`яні щити, які закривають доступ до нього сонячних променів. Таким чином, Позивач вважає, що, якщо йому належить 1/6 житлового будинку, то і присадибна земельна ділянка повинна бути виділена в розмірі 101 кв.м, тобто 1/6 частина від загальної площі присадибної земельної ділянки (609 кв. м). Позивач вказав, що його наміри щодо добровільного врегулювання спору залишилися поза увагою відповідачів. Позивач вважає, що при приватизації і розподілі присадибної земельної ділянки порушені його права, з огляду на що він звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 09.10.2020 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. 18.11.2020 від представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області Мудренко В.М. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що вважає пред`явлений позов таким, що не підлягає задоволенню в частині до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Головне управління), виходячи з наступного. Відповідно до своїх повноважень Головне управління згідно з покладеними на нього завданнями передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області. За інформацію Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Управління), за даними Національної кадастрової системи (далі - НКС) за гр. [PERSON] обліковується земельна ділянка площею 0,0300 га, з кадастровим номером 3222410300:01:027:5093, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації права на нерухоме майно 10.01.2019. За інформацією Управління, за даними НКС за гр. [PERSON] (спільна сумісна частка) та [PERSON] (спільна сумісна частка) обліковується земельна ділянка площею 0,0271 га, з кадастровим номером 3222410300:01:027:5095 за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації права на нерухоме майно 04.03.2019. Отже, за результатами проведеного пошуку в місцевому фонді документації Управління обліковуються на вищезазначених осіб технічні документації із землеустрою. Відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом. 24.11.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначила, що вважає пред`явлений позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Вона є співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] згідно з Договором купівлі-продажу № 4027 від 20.09.1983. Відповідно до договору купівлі-продажу № 4027 від 20.09.1983 вона отримала у власність 1/2 частину будинку із прилеглою частиною земельної ділянки площею 304.5 м?, котру придбала у гр. [PERSON] , яка, в свою чергу, отримала дану нерухомість як спадщину після смерті [PERSON] . Гр. [PERSON] також передала їй всю технічну документацію на куплену частину будинку і ділянки. З плану-схеми станом на 18.09.1981 вбачається, що 1/2 частиною будинку володіла гр. [PERSON] і межі земельної ділянки у її користуванні вже були чітко встановлені. Жодних частин ділянки чи споруд (туалети, душові, вигрібні ями, тощо) гр. [PERSON] не мала у спільному користуванні із родиною [PERSON] . Співвласники решти будинку у долях були членами однієї родини: [PERSON] - 1/6, [PERSON] - 1/6, [PERSON] - 1/6. [PERSON] і [PERSON] це були окремі дві родини, що не мали спільної власності. Подвір`я та будівлі спільного користування були лише у членів родини [PERSON] . У підготовчий період до купівлі-продажу між [PERSON] (покупець) і [PERSON] (продавець) комісією із членів Виконкому Боярської міськради, голови квартального комітету та членів квартального комітету, в присутності власників будинку був складений Акт огляду частини будинку та Присадибної ділянки, що до неї належить, де зазначено, що на момент придбання, ділянка, що передається [PERSON] у власність складає 304.5 кв.м. Протягом періоду кінець 1983 року - початок 1984 року члени родини [PERSON] у судовому порядку між собою вирішували питання їх часток у праві на спадщину, також проводили між собою перерозподіл своєї частини домоволодіння з урахуванням добудованих приміщень та прибудов. 27.12.1983 вона на правах співвласниці домоволодіння, виступила стороною судового процесу. Суд, з урахуванням добудов та прибудов проведених родиною [PERSON] , встановив та визначив частки володіння наступним чином: [PERSON] 6/12, [PERSON] - 2/12 , [PERSON] - 4/12. 16.04.1984 співвласниками домоволодіння був виготовлений новий Технічний паспорт. Документ містить схему розподілу присадибної ділянки і будівлі, де чітко видно, що частина ділянки, яка належить [PERSON] , має чіткі межі і відділена від частини ділянки, якою володіла родина [PERSON] . Споруд чи частин ділянки сумісного користування із сусідами у неї не було. Подвір`я спільного користування є лише у двох співвласників будинку: [PERSON] і [PERSON] . Рішенням виконкому Боярської міськради № 145/8 від 08.10.1984 «Про затвердження розділу земельної ділянки» затверджено розподіл земельної ділянки по [ADDRESS] . І з цього моменту, тобто з 08.10.1984 у всіх без виключення співвласників домоволодіння стали чітко виділені межі користування ділянкою. Об`єкти спільного користування припинили своє існування і у співвласників родини [PERSON] . Відповідач зазначила, що 25.08.1985 співвласники буд. [ADDRESS] підписали угоду про розподіл земельної ділянки, що належить буд. № 19 та про встановлення меж землекористування співвласниками будинку. Згідно з досягнутою згодою [PERSON] (умовно кв.1) належить для користування 304.5 м?, [PERSON] (умовно кв.2) 203.5 м?, [PERSON] (умовно кв.3) - 101м? земельної ділянки. Межі землекористування ділянкою співвласниками вказані в плані, котрий узгоджений та підписаний співвласниками. Відповідач зазначила, що дана угода є оригінальним додатком до рішення Виконкому № 110/41 від 05.09.1985. Відповідач вказала, що [PERSON] на момент укладання угоди щодо розподілу земельної ділянки, співвласником нашого будинку ще не була. Повний і остаточний розподіл присадибної ділянки буд. [ADDRESS] відбувся між співвласниками до покупки нею частини домоволодіння. Гр. [PERSON] придбала 1/6 або 2/12 частини сумісного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] , від імені якого діяла по довіреності діяла [PERSON] . Таким чином, [PERSON] стала співвласником сумісного домоволодіння вищезгаданого будинку і була ознайомлена в присутності інших співвласників будинку із межами частини присадибної ділянки, що перейшла у її користування разом із частиною будинку, усвідомлювала розміри придбаної нерухомості і вони її влаштували. В період 1985-1990 рр. відповідач проводила добудову і перебудову своєї частини будинку та господарських споруд на своїй ділянці. На кожну із запланованих робіт, брала офіційні дозволи і погодження відповідних органів. З моменту придбання частини будинку, що належала [PERSON] , громадянкою [PERSON] її співмешканець [PERSON] без юридичних на те підстав, повністю розпоряджався нею і зробив життя відповідача нестерпним. Систематично порушував всі правила добросусідства, намагався загарбати ділянку відповідача, побудував на самій межі їхніх ділянок незаконні споруди і капітальні будівлі. Відповідач вказала, що [PERSON] псував її майно, розбирав огорожу і господарював на її подвір`ї, залишав на її частині ділянки будівельне сміття, чинив систематичний психологічний тиск та погрожував фізичною розправою. [PERSON] та [PERSON] повністю забудували придбану ділянку незаконними будівлями. Усвідомлювали, що вона малої площі, що всі будівлі зводяться із порушенням містобудівних норм, але попри це методично зводили споруди, залишивши на подвір`ї відповідача лише вузьку стежку для проходу до хвіртки. Відповідач також вказала, що кожен із співвласників протягом всього періоду господарювання точно знав, де межі його частини земельної ділянки та будинку. Відповідач зауважила, що гр. [PERSON] у зверненнях до державних установ та суду з питання їх сумісного домоволодіння методично спотворює та викривлює інформацію. Свідомо вводить суд та державні органи в оману. Направляючи заяви до Головного управління Держгеокадастру 31.12.2019, переслідуючи ціль заволодіння її частиною земельної ділянки, він свідомо подає неправдиві дані, а саме: дата придбання [PERSON] 1/6 частини будинку за адресою: [ADDRESS] ) вказана 09.02.1984, хоча справжня дата придбання 29.08.1985; ім`я продавця частини будинку зазначив [PERSON] ( [PERSON] ) - справжнє ім`я представника продавця [PERSON] , котрий здійснював продаж за довіреністю - [PERSON] ; вказує себе в ролі покупця - насправді покупцем 1/6 будинку була [PERSON] ; наголошує на сумісному користуванні ділянкою співвласниками домоволодіння, хоча насправді частки присадибної ділянки кожного мали чіткі межі на момент придбання [PERSON] частини домоволодіння; датою незаконної забудови, котру здійснював [PERSON] на ділянці [PERSON] вказав «в березені 85p»(с) - справжня дата незаконної побудови гаража, жовтень 1997р.; подає неправдиву інформацію про те, що його син [PERSON] буцімто зареєстрований в її частині будинку; подає інформацію про порушення [PERSON] меж ділянок - насправді межа між частинами присадибної ділянки є сталою і незмінною впродовж багатьох десятиліть. Відповідач вказала, що [PERSON] усно свідчив їй, що його батько [PERSON] власноруч вписав у штамп реєстрації в його паспорті, до вказаної адреси « [ADDRESS]» цифру «1» після значення «кв». Наразі [PERSON] апелює до цього запису у заяві до Держгеокадастру, буцімто [PERSON] зареєстрований в моїй частині будинку. Повторно [PERSON] використовує цей аргумент і в позові, що вчергове доводить шахрайський характер дій [PERSON] , оскільки [PERSON] ніколи не був зареєстрований в її частині будинку. Відповідач вважає поданий в додатках до позовної заяви [PERSON] , план розподілу земельної ділянки та будівлі за адресою: [ADDRESS] , від 19.01.1985, сфальсифікованим, оскільки в ньому стерта лінія розмежування їхніх земельних ділянок. З огляду на те, що до купівлі частини будинку [PERSON] та після купівлі Державне бюро інвентаризації виготовило кілька Технічних паспортів їхнього будинку і від найдавнішого, котрий є в розпорядженні відповідача від 18.09.1981 до найсвіжішого від 04.07.2017, - в жодному не фігурують частини ділянки чи споруди спільного користування між її частиною домоволодіння і частинами інших співвласників. А межа між її ділянкою і ділянкою [PERSON] ( [PERSON] ) - є незмінною. Відповідач також зазначила, що її ділянка наразі менша площею, ніж на момент придбання у 1983 році, а ділянка гр. [PERSON] навпаки збільшилась із 101м? до 111м?. А з огляду на ту обставину, що ділянка [PERSON] межує лише із її та частиною третьої співвласниці, збільшення ділянки [PERSON] фізично можливим було лише за рахунок частин їхніх ділянок. Вважає, що вимоги [PERSON] відносно її нерухомості є безпідставними, надуманими та містять ознаки шахрайства з метою заволодіння її власністю. 30.11.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначила, що з 20.10.1999 після укладення договору дарування вона проживає зі своєю дочкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Також вказала, що на той час межі ділянки вже були встановленими, які з того часу по сьогодні на кінець листопада 2020 р. не змінювалися. Наскільки їй відомо до [PERSON] (дарувальника) претензій зі сторони сусідів [PERSON] і [PERSON] не було. Зауважила, що її життя проходить в стражданнях, а [PERSON] своєю поведінкою і неправдивими свідченнями завдає їй ще більших страждань і моральної шкоди. Просила відмовити у задоволенні позову. Разом з цим відповідач заявила вимогу про стягнення з [PERSON] моральної компенсації в розмірі 5000 грн на її користь, проте суд не може прийняти відзив у цій частині із заявленою відповідачем [PERSON] вимогою, так як відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Таким чином, питання стягнення моральної шкоди не може ставитися у відзиві, оскільки у відзиві відповідач має право викладати тільки заперечення проти позову. 16.12.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру у Київській області на первісну позовну заяву. У своїй відповіді позивач зазначив, що при присвоєнні кадастрових номерів земельним ділянкам відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Головне управління Держгеокадастру у Київській області не врахувало його заяву, в якій він просив без погодження меж земельних ділянок не призначати кадастрові номери спірним земельним ділянкам, що доказує вину Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо незаконного присвоєння відповідачам кадастрових номерів без погодження меж та врахування всіх землекористувачів. 29.03.2021 до суду надійшла уточнена позовна заява зі збільшенням позовних вимог, яку суд ухвалив не приймати. 29.06.2021 до суду надійшла уточнена позовна заява в зв`язку з отриманням позивачем нових документів, яку суд ухвалив прийняти та долучити. 22.09.2021 на підставі Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі визначено суддю Ковальчук Л.М. Ухвалою судді від 28.09.2021 було прийнято до розгляду цю справу. Ухвалою суду від 09.12.2021 було: витребувано від Головного управління Держгеокадастру у Київській області належним чином засвідчені копії матеріалів технічної документації на будинок [ADDRESS] ; витребувано від Головного управління Держгеокадастру у Київській області належним чином засвідчені копії матеріалів технічної документації на: земельну ділянку площею 0,0300 га, кадастровий номер 3222410300:01:027:5093, розташовану у [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, власником якої є [PERSON] ; земельну ділянку площею 0,0271 га, кадастровий номер 3222410300:01:027:5095, розташовану [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка знаходиться у сумісній власності [PERSON] і [PERSON] . 30.12.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву від 21.06.2021, в якому вона просила відмовити у задоволені позову [PERSON] та зазначила такі самі обставини, що вона зазначала у своєму відзиві на першу редакцію позовної заяви. 04.01.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] на уточнену позовну заяву від 21.06.2021, в якій вона просила відхилити його з підстав пропуску процесуального строку на його подання. Ухвалою суду від 25.01.2023 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 12.04.2023 від представника позивача адвоката Нікушиної В.С. надійшло клопотання про залучення співвідповідача ПП «Перше земельне бюро» до участі у даній цивільній справі та відкладення розгляду справи у зв`язку із таким залученням. Проте, судом з огляду на вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 51 ЦПК України було відмовлено у задоволенні такого клопотання, оскільки воно було подане позивачем після закінчення підготовчого провадження, а також у зв`язку з відсутністю позовних вимог до ПП «Перше земельне бюро». 04.10.2023 на підставі Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі визначено суддю Волчка А.Я. Ухвалою судді від 06.10.2023 було прийнято до розгляду цю справу. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача Боярської міської ради Фастівського району Київської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Крім цього, КЦС ВС у постанові від 30.09.2022 № 761/38266/14 роз`яснив, що, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.09.1983 за реєстровим № 4027 [PERSON] придбала у власність 1/2 частину будинку житлового будинку [ADDRESS] , у [PERSON] . Згідно з рішенням Києво-Святошинського районного народного суду Київської області від 27.12.1983 у справі № 2-934-1983 суд, з урахуванням добудов та прибудов проведених родиною [PERSON] , встановив та визначив частки володіння наступним чином: [PERSON] належить 6/12 частин будинку [ADDRESS] , [PERSON] належить - 2/12 частин будинку [ADDRESS] , [PERSON] - належить 4/12 частин будинку [ADDRESS] . Рішенням виконкому Боярської міськради № 145/8 від 08.10.1984 «Про затвердження розділу земельної ділянки» затверджено розподіл земельної ділянки по [ADDRESS] . Відповідно до вказаного рішення виконкому було закріплено в користування: за [PERSON] земельну ділянку площею 203,5 кв.м.; за [PERSON] земельну ділянку площею 304 кв.м.; за [PERSON] земельну ділянку площею 101,5 кв.м. Рішенням Виконавчого комітету Боярської міської ради № 110/41 від 05.08.1985 «Про продаж 1/2 частини житлового будинку» було дозволено [PERSON] продати частину житлового будинку [PERSON] . Також, відповідно до вказаного рішення у користування [PERSON] перейшла земельна ділянка 200 кв.м. Відповідно до угоди від 29.08.1985 було розподілено земельну ділянку, що належить буд. № 19 та встановлено межі землекористування наступним чином: [PERSON] (кв. 1 ) належить для користування 304.5 кв.м, гр. [PERSON] (кв. 2 ) належить для користування 203.5 кв.м, гр. [PERSON] (кв.3) - належить для користування 101 кв.м земельної ділянки. Згідно з договором купівлі-продажу від 29.08.1985, посвідченим державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2569, [PERSON] продав належну йому 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 14.10.1999 за реєстровим № 5839 [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар 1/2 частину жилого будинку [ADDRESS] , в рівних частинах кожна. Рішенням Боярської міської Ради Київської області № 54/1893 від 07.02.2019 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0271 га, розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер 0222410300:01:027:5095, [PERSON] та [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаним рішенням також було передано безоплатно у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0271 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:027:5095, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Рішенням Боярської міської Ради Київської області № 53/1826 від 21.12.2018 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0300 га, розташованої в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:027:5093, [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаним рішенням також було передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0300 га, в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222410300:01:027:5093, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 254560021 земельна ділянка, кадастровий номер 3222410300:01:027:5093, належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до цього ж витягу земельна ділянка, кадастровий номер 3222410300:01:027:5095, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Також відповідно до вказаного витягу встановлено, що [PERSON] належить 4/12, [PERSON] належить 1/4, [PERSON] належить 1/4, [PERSON] належить 1/6 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЗК Української РСР (редакція від 12.04.1985, що діяла на момент набуття права власності на 1/6 частину будинку [PERSON] , правопопередником позивача) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Згідно зі ст. 91 ЗК Української РСР (редакція від 12.04.1985, що діяла на момент набуття права власності на 1/6 частину будинку [PERSON] , правопопередником позивача) особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції від 13.01.2012, що діяла на момент набуття права власності позивачем на 1/6 частину будинку) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції від 13.01.2012, що діяла на момент набуття права власності позивачем на 1/6 частину будинку) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди, або споруда, на умовах оренди. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. «г» ч. 3 ст. ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав» (із змінами) встановлено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Так, позивач стверджує, що при приватизації земельних ділянок відповідачами були порушені його права і внаслідок чого у нього для приватизації залишилося 38 кв. м землі із земельної ділянки, що закріплена за житловим будинком [ADDRESS] . При цьому, позивач не надав жодного належного та достовірного доказу, який свідчив би про те, що під час приватизації відповідачами земельних ділянок технічну документацію на них було виготовлено саме таким чином, що було порушено право позивача, у якого внаслідок таких дій зі сторони відповідачів не залишилося можливості приватизувати земельну ділянку площею, яка б відповідала 1/6 частині житлового будинку, що знаходиться у власності позивача, та розмірам, визначеним правопопередниками співвласників спірного житлового будинку за угодою від 29.08.1985. При цьому, з наявної у матеріалах справи технічної документації на спірні земельні ділянки суд позбавлений можливості самостійно встановити факт порушення прав позивача зі сторони відповідачів, оскільки для того, щоб встановити, що право позивача дійсно було порушене відповідачами внаслідок неправильно виготовленої технічної документації, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, якими суд не наділений. Позивачем не було надано висновок експерта й не було заявлено клопотання про проведення відповідної судової експертизи, а отже, він не довів факт того, що відповідачами дійсно було приватизовано частину земельної ділянки, що перебувала в його користуванні, чим було порушено його право. Так само, суд позбавлений можливості встановити, на яку саме земельну ділянку (яка її конфігурація, де саме вона розміщена під та біля спірного житлового будинку) у позивача виникло право в момент переходу до нього права власності на 1/6 частини житлового будинку частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . З огляду на вказане, суд зазначає, що за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення наявності порушеного права позивача, незалежно від встановлених інших обставин справи, відсутні підстави для задоволення позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. З позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 вказала, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Такої позиції дотрималась Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Також, суд відхиляє твердження позивача про те, що в схемі розділу земельної ділянки до рішення Боярської міської Ради за № 145/8 від 08.10.1984 стоїть підпис [PERSON] , який зовсім не схожий з його підписом на угоді про розподіл земельної ділянки від 29.08.1985, а також про те, що відповідач [PERSON] сама написала «соглашение» (угоду від 29.08.1985) і сама за всіх зробила підписи. Суд приходить до висновку, що такі твердження позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки позивач не надав жодних належних та достовірних доказів для їх підтвердження. Тобто, вимоги позивача про визнання недійсними органу місцевого самоврядування та скасування рішень державного реєстратора не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Щодо вимог позивача скасувати кадастрові номера земельних ділянок: 3222410300:01:027:5093 від 21.12.2018; 3222410300:01:027:5095 від 07.02.2019, суд зазначає наступне. З огляду на те, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки, про що позивачем не було заявлено, суд не може задовольнити ці вимоги. Більш того, відсутні й підстави для скасування державної реєстрації на спірні земельні ділянки. З урахуванням викладеного суд відмовляє у задоволені позову у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд залишає судові витрати за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 328 ЦК України, ст.ст. 116, 120, 152, 155, 158 ЗК України, ст.ст. 90, 91 ЗК Української РСР, ст.ст. 16, 24 Закону України «Про державний земельний кадастр»,

Outcome: dismissed