Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 19.07.2017 старшим слідчим з особливо важливих справ слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Волинській області Солохою М.М. стосовно нього було порушене кримінальне провадження за ознаками ч. 2 ст. 366 КК України та того ж дня направлено повідомлення прокурору Волинської області [PERSON] про початок досудового розслідування. 06.02.2018 прокуратура Волинської області повідомила позивачу про підозру, а 18.03.2020 прокурором Волинської області Квятковським М.Ю. передано обвинувальний акт на розгляд до Любомильського районного суду Волинської області. Позивач зазначає, що відносно нього здійснювались активні слідчі дії ще до вручення йому підозри, починаючи з липня 2017 року, а саме обшуки у квартирі, в офісі, на складі, накладення арешту на продукцію, вилучення документів, техніки тощо, після передачі до суду кримінальне провадження тривало понад два роки. 26.12.2022 Любомильським районним судом Волинської області щодо позивача винесено виправдувальний вирок, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 02.03.2023. Як вказує позивач, внаслідок незаконного кримінального переслідування з вини прокуратури він витратив час на оскарження протиправних дій та бездіяльності, що в свою чергу спричинило йому хвилювання та переживання, терпів приниження з боку працівників прокуратури, від нервового стресу у нього погіршився стан здоров`я, порушився режим сну, що негативно вплинуло на звичайний ритм його життя. Протягом тривалого часу він був позбавлений можливості користуватися арештованим та вилученим майном, не зміг здійснити продаж продукції, що перебувала на складі, була зупинена діяльність підприємства, внаслідок чого відсутність роботи та грошових коштів призвело позивача до відчаю та зничних моральних страждань. Позивач зауважує, що перебував під слідством з 06.02.2018 по 02.03.2023, тобто 5 років, що складає 61 місяць, проте вже починаючи з 19.07.2017 прокурорам принижувався авторитет позивача, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності порушило нормальні сімейні зв`язки, спричинило душевні страждання, що відобразилось на його самопочутті, у стосунках з оточуючими, діловими партнерами та рідними. Указані обставини спричинили позивачу моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 2 000 000 грн. та просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.09.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.11.2023 у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представник прокуратури в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, в матеріалах справи мітиться відзив Волинської обласної прокуратури, в якому вони просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, зазначили, що стороною позивача не надано підтверджень щодо існування підстав для збільшення мінімальної суми відшкодування моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового слідства і прокуратури та завданням моральної шкоди. Вказували, що матеріали справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних страждань, а розмір морального відшкодування визначений позивачем не відповідає засадам розмномті та справедливості. Представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні у режимі ВКЗ просив відмовити у задоволенні позовних вимог, подав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позову, вказував, що Казначейство є неналежним відповідачем у вказаній справі, просив виключити їх з числа відповідачів. Крім того, зазначив, що позивач не має права на відшкодування шкоди з огляду на те, що вина органів, що здійснювали досудове розслідування та прокуратури не встановлена належним чином та не доведено незаконність їх дій. Зауважив, що заявлені позивачем вимоги більш ніж значним чином перевищують гарантований Законом мінімум моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, стягнення визначеної позивачем суми призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що 19.07.2017 порушено кримінальне провадження №32017030000000047 за ознаками ч. 2 ст. 366 КК України, в.о. прокурора Волинської області Єфремовим С.О. винесено постанову про визначення групи прокурорів та старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні, розпочато досудове розслідування (а.с.31-37). В подальшому, в ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.08.2017 надано дозвіл на проведення огляду за адресою [ADDRESS] ; ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.08.2019 надано тимчасовий доступ до документів, що знаходяться у володінні Волинської митниці ДФС, які подавались, утворювались у ході митного оформлення вантажів ввезених на територію України ДП «СК Сервіс»; ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2017 накладено арешт на майно вилучені в ході огляду митного складу митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС; ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.08.2017 надано тимчасовий доступ до речей і документів, що перебувають у володінні ДП «СК Сервіс»; ухвалами слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.10.2017 надано дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; ухвалами слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2017 накладено арешт на майно вилучене в ході обшуку за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] . Листом №10802/10/03-20-23-02-10 від 08.11.2017 Головне управління ДФС у Волинській області повідомило позивача про здійснення досудового розслідування, проведення обшуку за адресою складського приміщення ДП «СК Сервіс» - м. Київ, вул. Кримського Академіка, 4-а, в ході якого виявлено та вилучено ряд товарно-матеріальних цінностей, які передані на відповідальне зберігання представнику ДП «СК Сервіс» та зберігаються за адресою їх вилучення (а.с.48). 06.02.2018 керівником регіональної прокуратури (прокуратура Волинської області) Киричуком М.Ю. було повідомлено [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України і вручене вказане повідомлення під розписку (а.с.44-47). 18.03.2020 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №32017030000000047 за фактом вчинення позивачем злочину передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України (а.с.24-30) прокурором Волинської області Квятковським М.Ю. передано на розгляд до Любомильського районного суду Волинської області. Вироком Любомильського районного суду Волинської області від 26.12.2022, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 02.03.2023, позивача визнано невинуватим за недоведеністю в його діянні складу злочину і по суду виправданим, вилучені в ході обшуків документи, техніку, грошові кошти, матеріали повернуто ДП «СК Сервіс», арешт накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2017 знято. Постановою Верховного Суду від 13.09.2023 зазначені вище судові рішення було залишено без змін (а.с. 130 - 134). З матеріалів справи убачається, що позивач скаржився на дії прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Волинської області Матюка А.М., старшого операуповноваженого з ОВС відділу викриття кримінальних правопорушень у митній сфері оперативного управління підполковником податкової міліції Скуратівським М.М., окремих посадових осіб прокуратури Волинськолї області та працівників Державної фіскальної служби у Волинській області (а.с.57-61). У ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом положень ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального і провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (ст. 1 зазначеного Закону). Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. У наведених в ст. 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (п.п. 1-5 ст. 3, ч. 1 ст. 4 цього Закону). Статтею 4 Закону встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 11 Закону встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст. 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. За змістом положень ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. З метою визначення порядку застосування вищевказаного Закону спільним наказом від 04.03.1996 №6/5/3/41 Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення). Пунктом 6 вказаного Положення встановлено, що відповідний орган, зазначений у пункті 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи на стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які громадянин має право претендувати. Згідно з п.п. 11, 12 Положення для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 згаданог овище Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» постанову (ухвалу) (п.12 Положення). Пункт 12 Положення також містить вимоги щодо змісту такої постанови. У разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемлюють права громадян. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись зі скаргою до відповідного прокурора. Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Крім того, із системного аналізу положень ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» чітко убачається, що для виникнення права особи на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, достатньо наявності факту винесення виправдувального вироку з підстав, зокрема, невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості цієї особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч.1,2 ст. 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22). Абзац другий ч.3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. До такого висновку дійшов Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), в якому заззначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03.03.2021 у справі №638/509/19 (провадження №61-7643св20). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Судом встановлено, що позивач перебував під слідством з 06.02.2018 по 02.03.2023, тобто майже 61 місяць. Враховуючи те, що відносно позивача було ухвалено виправдувальний вирок, позивач має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», з 01.01.2024 визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн. Таким чином, беручи до уваги обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди завданої позивачу становить 97600 грн., з огляду на наступні розрахунки: 1600 грн. Х 61 міс. = 97600 грн., які підлягають стягненню на користь позивача з Державного бюджету України. Враховуючи, що Державна казначейська служба України лише здійснює списання коштів у разі їх стягнення за рахунок держави, тому вона не є органом, діями якого позивачу завдано шкоди, а відповідно до ч. 2 ст. 2, ст. 170 ЦК України держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів, від імені якої у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи, де казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави, тому перелічені вище суми коштів мають бути стягнуті з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Outcome: partial