Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, згідно вимог якої просив суд: - стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, ідентифікаційний код: 14360570) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER] ) безпідставно списаних коштів у розмірі 82 371 грн 35 коп., пеню в розмірі 395 382 грн 48 коп., 3 % річних у розмірі 6 804 грн 10 коп., інфляційні втрати в розмірі 37 613 грн 23 коп.; - стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, ідентифікаційний код: 14360570) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER] ) витрати на правничу допомогу в розмірі 14 250 грн 00 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 листопада 2017 року між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» виникли кредитні правовідносини шляхом заповнення [PERSON] «Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку» (рахунок [NUMBER] , Договір № SAMDNWFC00038609067). [PERSON] було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку в розмірі 100 000 грн 00 коп. У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 180 089 грн 52 коп., з яких: 147 338 грн 69 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 32 750 грн 83 коп. - заборгованість за відсотками. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року у справі № 753/3168/21 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту у загальному розмірі 147 338 грн 69 коп. та судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1 838 грн 70 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року вищезазначене рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року в оскарженій частині щодо вирішення позовних вимог по заборгованості за тілом кредиту скасовано, в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту відмовлено. Вищезазначена постанова апеляційного суду набрала законної сили, у відкритті касаційного провадження Банку було відмовлено ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 листопада 2022 року. Отже, в кінцевому результаті, судом було відмовлено у задоволенні всіх позовних вимог Банку до [PERSON] з огляду на те, що позивач протягом усього часу поповнював картковий рахунок, проте кошти списувалися банком на оплату, зокрема, комісій, процентів та регулярних платежів. В подальшому, [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою від 12 квітня 2023 року про повернення грошових коштів в загальному розмірі 124 486 грн 44 коп., з яких 82 821 грн 35 коп. - заборгованість; 5 656 грн 81 коп. - 3% річних; 36 008 грн 28 коп. - інфляційні втрати, яку Банк отримав 25 квітня 2023 року, що підтверджується накладною, фіскальним чеком, описом вкладення, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0113516671423 та роздруківкою з сайту АТ «Укрпошта» про відстеження цього поштового відправлення. Грошові кошти [PERSON] просив перерахувати на відповідний банківський рахунок. По сьогоднішній день відповідь від банку [PERSON] не отримав, кошти безпосередньо на картковий рахунок не зарахував, вищезазначені грошові кошти банк не повернув. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду. 10.10.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 21.02.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. 02.04.2024 представник позивача подав до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі за наявними доказами, позовні вимоги просив задовольнити. 02.04.2024 представник відповідача подав до суду заяву, у якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідача, які викладені письмово, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних у матеріалах справи доказах. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року у справі № 753/3168/21 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту у загальному розмірі 147 338 грн 69 коп. та судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1 838 грн 70 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року вищезазначене рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року в оскарженій частині щодо вирішення позовних вимог по заборгованості за тілом кредиту скасовано, в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту відмовлено. Вказаною Постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у справі № 753/3168/21 встановлено, що при пред`явленні позову банком наданий витяг з Тарифів обслуговування, який не містить дати складання цього документа, а також підпису відповідача про ознайомлення. Використання даних наведених Тарифів є можливим лише за умови, якщо відомо про те, яку конкретно картку чи послугу отримав позичальник, інакше втрачається зв`язок між тарифами та умовами кредитування, які були обрані позичальником, та, виходячи з чого, має орієнтуватися суд під час розгляду справи. Про даних про тип кредитної карти та відповідно кредитного рахунку матеріали справи не містять. Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання банку на Умови та правила застосування банківських послуг, анкету-заяву і апеляційний суд з такими доводами погоджується. При цьому, суд першої інстанції правильно застосував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів сторонами не оскаржується. Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення коштів за тілом кредиту з огляду на таке, оскільки, відхиляючи застосування до правовідносин сторін положень Умови та правила застосування банківських послуг, наданих позивачем, суд не врахував, що протягом спірного періоду відповідач поповнював картковий рахунок, проте кошти списувались банком на оплату платежів, розмір яких не був узгоджений між сторонами. З даних контррозрахунку, наданого представником відповідача, убачається, що за 2017 рік на картковий рахунок надійшло 288 308,00 гривень, витрачено 475 102,25 гривень. За 2018 рік надійшло - 939 761,27 гривень, витрачено - 871 127,71 гривень, за 2019 рік надійшло - 243 885,57 гривень, витрачено - 174 326,30 гривень, за 2020 рік надійшло - 143 623,54 гривень, витрачено - 12 650,77 гривень. Всього за проміжок часу з 2017 року по 2021 рік сума надходжень склала 1 615 578,38 гривень, в той час як витрачена сума складає 1 533 207,03 гривень. З даних контррозрахунку, наданого представником відповідача, також убачається, що за період з 2017 року по 2021 рік з карткового рахунку відповідача списано комісій на суму 32 685,47 грн, проценти на суму 213 186,16 грн, а також регулярне списання на суму 39 202,08 грн. Встановивши вищезазначені обставини, апеляційний суд прийшов до висновку, що [PERSON] протягом усього часу поповнював картковий рахунок, проте кошти списувались банком на оплату, зокрема, комісій, процентів та регулярних платежів. Разом з тим, ураховуючи, що суд першої інстанції дійшов висновку, що Умови надання банківських послуг [PERSON] не підписувались і відсутній визначений сторонами розмір процентів, комісій і регулярних платежів, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в цьому випадку відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, згідно наданого позивачем розрахунку різниця між прямими надходженнями та прямими витратами останнього з 2017 року по 2021 рік наступна 82 371 грн 35 коп. (1 615 578 грн 38 коп. - 1 533 207 грн 03 коп. = 82 371 грн 35 коп.). В подальшому, з метою виведення карти в нуль, Банком було здійснено поповнення карткового рахунку [PERSON] з 10.01.2022 по 13.12.2022 на зальну суму 183 920 грн 33 коп., що частково покрило нараховані та списані Банком проценти, комісії та регулярні платежі. Частиною 1 статті 1066 ЦК України, передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно зі ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 1.38 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» (який діяв під час порушення банком своїх зобов`язань), списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»). Згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції). Згідно з п. 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті Призначення платежу якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції). Так, під час судового розгляду встановлено Анкета-заява від 17 листопада 2017 року такого договірного списання не містить. Умови надання банківських послуг [PERSON] не підписувались, що встановили суди у справі № 753/3168/21 з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Банком порушено вимоги ч.ч 1, 2 ст. 1071, ст. 1073 ЦК України, оскільки відсутній визначений сторонами розмір процентів, комісій і регулярних платежів, які Банк безпідставно списував з рахунку [PERSON] , негайно після виявлення порушення грошові кошти на рахунок [PERSON] не зарахував, і після отримання заяви [PERSON] про повернення грошових коштів такі кошти не перерахував на вказаний рахунок позивача. Що стосується стягнення з відповідача 3 % річних та матеріальних втрат у зв`язку з інфляційними процесами, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Порушенням зобов`язання, на підставі ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, враховуючи вищевикладене, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3% річних у розмірі 6 804 грн. 10 коп. та 37 613 грн. 23 коп. інфляційних втрат. Щодо стягнення з відповідача пені, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.ст. 549, 551, 611 ЦК України). Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) (додаток 13) зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі». Від зазначених висновків Велика Палата Верховного Суду не відступила у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) (додаток 14). Про таке, зокрема, зазначено і в постанові КЦС ВС від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою від 12 квітня 2023 року про повернення грошових коштів, яку Банк отримав 25 квітня 2023 року, що підтверджується накладною, фіскальним чеком, описом вкладення, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0113516671423 та роздруківкою з сайту АТ «Укрпошта» про відстеження цього поштового відправлення. Грошові кошти [PERSON] просив перерахувати на відповідний банківський рахунок. Станом на момент розгляду відповідь від Банку [PERSON] не отримав, коштами безпосередньо на картковий рахунок не зарахував, вищезазначені грошові кошти Банк не повернув. За вказаних обставин, слід прийти до висновку, що враховуючи те, що банк порушив зобов`язання та не повернув [PERSON] його грошові кошти, наявні підстави для стягнення пені з банку на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», розмір якої станом на день подання цього позову складає 395 382 грн 48 коп., проте суд вважає зменшити її розмір, оскільки вона не співрозмірна з завданим розміром збитків та її розмір визначити 82 821 грн. 35 коп. Вирішуючи питання стягнення понесених судових витрат слід зазначити наступне. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно зі статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись, у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 01 вересня 2023 року між Позивачем та Адвокатським Бюро «Войнов ПРО» був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги № 01/09/23 (далі - Договір про надання правничої (правової) допомоги) (додаток 16) та погоджений прайс Адвокатського Бюро «Войнов ПРО» (додаток 17), відповідно до умов якого Адвокатське Бюро «Войнов ПРО» взяло на себе зобов`язання здійснити представництво або надати інші види правничої (правової) допомоги Клієнту, а Клієнт зобов`язався оплатити надання правничої (правової) допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору, з метою здійснення представництва Клієнта, зокрема, але не виключно, в органах та з особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень у судах України будь-якої інстанції з метою стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» або його правонаступників на користь Клієнта коштів, а також надавати інші види правничої (правової) допомоги Клієнту з цього питання (п.п. 1.1., 1.3. Договору про надання правничої (правової) допомоги). Відповідно до п. 2.2. Договору про надання правничої (правової) допомоги безпосереднє представництво інтересів Клієнта від імені Бюро за цим Договором здійснює керуючий Бюро - адвокат Войнов Євген Анатолійович, з усіма повноваженнями наданими Клієнтом Бюро відповідно до умов цього Договору. Пунктами 3.1., 3.2. зазначеного Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надання в межах цього Договору правничої (правової) допомоги становить 15 000 грн. 00 коп. Клієнт здійснює попередню виплату гонорару в розмірі 5 000 грн 00 коп. протягом 3-х днів з дня виставлення рахунку Клієнту, а іншу частину гонорару в розмірі 5 000 грн 00 коп. Клієнт сплачує після винесення рішення (ухвали, постанови) суду на підставі рахунку, крім випадків дострокового розірвання або припинення цього Договору. У випадку задоволення або часткового задоволення позову Клієнта до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів, Клієнт сплачує Бюро додатково гонорар у розмірі 5 000 грн 00 коп. (гонорар успіху). 01 вересня 2023 року Адвокатським Бюро «Войнов ПРО» був виставлений рахунок (додаток 18), на підставі якого [PERSON] попередньо сплатив Адвокатському Бюро «Войнов ПРО» гонорар в розмірі 5 000 грн, що підтверджується квитанцією від 04 вересня 2023 року № 0.0.3179847935.1 та платіжною інструкцією від 04 вересня 2023 року № @2PL540809. 03 жовтня 2023 року між Адвокатським Бюро «Войнов ПРО» та [PERSON] був підписаний проміжний акт приймання-передачі наданих послуг правової (правничої) допомоги № 1 (додаток 21), відповідно до якого послуги виконані повністю та задовольняють умови Договору, вартість наданих послуг склала 14 250 грн. 00 коп. без ПДВ із зазначенням обсягу наданих послуг. Частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (пункт 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18. Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22). Положення статті 137 ЦПК України вказують на те, що питання співмірності залежить від конкретних характеристик справи, затраченого часу на участь в ній, обсягом виконаною роботи правового напряму. При цьому конкретні значення про неспівмірність суд визначає лише на підставі клопотання іншої сторони. Клопотань від позивача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу до суду не надходило. Разом з тим, така послуга як подання позовної заяви про стягнення з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] скарги не є видом правничої допомоги, відтак такі витрати не підлягають стягненню. В іншому витрати, пов`язанні із наданням правничої допомоги підтверджено належними доказами, відтак стягненню з позивача на користь відповідача підлягає 12750 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2091 грн.60 коп., оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: partial