Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 07 червня 2018 року, мотивуючи позов тим, що спільне життя з відповідачем не склалося і шлюбні відносини між ними припинені. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2023 року справу передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова за підсудністю. Ухвалою Деснянського\~районного суду\~м.\~Чернігова від\~16\~листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 січня 2024 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07 червня 2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 973 розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1073 грн. 60 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2024 року заяву [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення суду задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 вересня 2023 року у справі № 743/1243/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27 березня 2024 року представник відповідача адвокат Пономаренко Я.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суду не було надано позивачем жодних доказів відсутності ведення спільного господарства, а також, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме їхнім інтересам. У відзиві зазначено, що сторони ведуть спільне господарство, вирішують питання виховання дочки. Після початку збройної агресії російської федерації проти України, відповідач, з метою створення найбільш сприятливих умов для виховання та проживання їх спільної дитини, неодноразово звертався до позивача з проханням приїхати для проживання в КНР. Під час візитів в КНР (у квітні 2023 року) сторони проживали разом і фактів нерозуміння між ними не було. Крім того, під час приїздів в Україну, останній з яких був у жовтні 2023 року, подружжя також проживало разом, що підтверджується фотографіями, доданими до відзиву. Також відповідач заперечує проти того, що продовження шлюбних відносин суперечить інтересам позивача та їх спільної дочки. На даний час Цанг Вейчонг регулярно здійснює фінансові виплати на користь позивача, а також регулярно з нею спілкується, на підтвердження чого надає фотографії з платіжних систем та фото переписки. Позивач на електронну адресу суду направила додаткові пояснення по суті справи, в яких просила задовольнити позов у повному обсязі. Крім того, позивач, зокрема, зазначила, що сварки у родині фактично розпочалися у зв`язку із тим, що відповідач через рік після народження спільної дочки, всупереч положенням ч. 5 ст. 49 Сімейного кодексу України, які передбачають право дружини-матері на створення у сім`ї умов для поєднання материнства із здісненням інших прав та обов`язків, почав примушувати позивача прийняти участь у шести програмах сурогатного материнства та, задля цього, визнати себе безплідною. Відмова позивача від участі у таких програмах викликала у відповідача систематичні прояви агресії до дружини, які виявилися у побиттях, руйнуванні меблів, посуду тощо, про що надано сріншоти до письмових пояснень. Також, прояви агресії відбувалися і під час останнього візиту позивача до КНР та відповідача в Україну. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити. При цьому позивач пояснила, що продовження шлюбних відносин суперечить її інтересам, адже відповідач неодноразово застосовував до неї насильство і вона хвилюється за своє здоров`я та життя. Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а також заперечував викладені позивачем доводи, що відповідач вчиняв насильство по відношенню до дружини. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач, погоджуючись на укладення шлюбу з іноземцем, повинна була враховувати можливість різного бачення сімейних стосунків. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 07 червня 2018 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 973 (а.с. 4). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] (а.с. 2). Як зазначила у судовому засіданні позивач, вона наполягає на розірвані шлюбу, оскільки у неї та відповідача різні погляди на життя, на виховання дитини, а також відповідач періодично застосовував до неї фізичне насильство. Позивач вказує, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач факт припиненя шлюбних відносин заперечує, розірвати шлюб не бажає, так як хоче зберегти сім`ю. Статтею 24\~СК України\~передбачено,\~що шлюб\~ґрунтується на\~вільній згоді\~жінки та\~чоловіка.\~Примушування жінки\~та чоловіка\~до шлюбу\~не допускається. Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, враховуючи категоричне наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме інтересам позивача, а тому шлюб підлягає розірванню, а позов - задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Також, у зв`язку із задоволенням позову, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved