Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на своє утримання, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з 29 жовтня 2005 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сімейно-шлюбні відносини між ними припинилися з лютого 2023 року через постійний психічний та фізичний тиск, образ та зневажливого ставлення зі сторони відповідача, що на її думку потягло виникнення у неї захворювання і стало приводом для втрати взаєморозуміння, розбіжності поглядів на сімейне життя та його планування, кожен з них живе своїм життям, спільного побуту не ведуть. Вважає, що сім`я з відповідачем розпалась остаточно і не може бути відновлена, та просить розірвати шлюб. Крім того, під час перебування у шлюбі з відповідачем, вона втратила працездатність та з 26.07.2023 їй встановлена друга група інвалідності. Чоловік матеріальної допомоги на її утримання не надає, чим ставить її в скрутне матеріальне становище, оскільки вона не може працювати та забезпечувати себе, їй необхідно витрачати гроші на лікування. Тому просить стягнути аліменти на своє утримання до відновлення працездатності у розмірі 1/ 2 частки усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно. Ухвалою суду від 06 вересня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До суду надійшли заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності: представник позивача [PERSON] вимоги підтримує, представник відповідача [PERSON] позов визнає частково, у частині розірвання шлюбу. В обґрунтування відзиву на позов відповідачем зазначено, що він не заперечує проти розірвання шлюбу, однак категорично не визнає причини та обставини розірвання шлюбу, зазначені позивачем у тексті позовної заяви та вважає, що причиною припинення з лютого 2023 року між ними з позивачкою шлюбних стосунків став факт несумісності характерів, різні погляди на подальше подружнє життя, що призвело до сварок в сім`ї та саме тому [PERSON] вирішила проживати окремо і переїхала до будинку за місцем реєстрації. Спору щодо місця проживання їх спільного сина дійсно немає, оскільки син проживає та після розірвання шлюбу буде проживати разом з ним, батьком дитини. Стосовно аліментів на утримання позивача, то їх неповнолітній син навчаться на 3 курсі ВСП «Політехнічний фаховий коледж Криворізького національного університету» та повністю знаходиться на його утриманні. Позивачка не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини. Єдиним джерелом його доходу є заробітна плата, яка в середньому становить 13\~000,00 грн. та була єдиним доходом і їх сім`ї, оскільки позивачка тривалий час не працювала і його заробітна плата витрачалась на побутові потреби родини і лікування позивачки. Він не мав коштів для оплати комунальних послуг, у зв`язку з чим наразі має численну заборгованість, що станом на 01.10.2023 становить у сумі 99\~182,06 грн. За двома виконавчими провадженнями з нього стягуються відповідні платежі. Тому враховуючи перебування на його утриманні сина, об`єктивну неможливість надавати матеріальну допомогу позивачці, отримання нею пенсії у більшому розмірі, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з нього аліментів повністю. У відповіді на відзив представником позивача зазначено, що позивачка заперечує проти викладених у тексті відзиву на позов відповідачем обставин, оскільки їх спільний син з 2019 року періодично проживав то з бабусею по [ADDRESS] , то з батьками, а з листопада 2021 року фактично більше проживав з бабусею, куди у лютому 2023 року переїхала проживати і позивачка. Тому відсутній спір щодо проживання дитини, оскільки син проживає то по [ADDRESS] , то по [ADDRESS] . Твердження відповідача на витрачання своєї заробітної плати на лікування позивачки не відповідають дійсності, оскільки вона з лютого 2019 року не лікувалась. Наявна заборгованість з комунальних послуг не стосується предмета спору. Тому враховуючи неможливість позивачки працювати та обслуговувати і забезпечувати себе, оскільки у відповідача інших утриманців, крім їх сина, непрацездатних батьків не має, його дохід дозволяє йому платити аліменти на утримання дружини, наполягає на задоволенні вимоги. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 29 жовтня 2005 року, про що Довгинцівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, зроблено відповідний актовий запис № 670. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги про розірвання шлюбу. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (стаття 51 Конституції України). Відповідно до положень статей 105,110,112 СК України, якщо суд встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження родини неможливо, він приймає рішення про розірвання шлюбу. Згідно пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Шлюбні відносини між сторонами припинені, тому аналізуючи зібрані по справі докази, суд встановив, що подружжя не веде спільного господарства, мають окремий бюджет, сім`я фактично розпалася, поновлення сімейних стосунків вважають неможливим, а отже з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя. Згідно частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з викладеним, враховуючи наявність в матеріалах справи заяви відповідача про визнання позову в цій частині, яка не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Згідно статті\~113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи наявність вимоги позивача у цій частині, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити їй\~шлюбне прізвище. Стосовно вимоги про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини. Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 26.07.2023, [PERSON] з 26 липня 2023 року встановлена друга група інвалідності загального захворювання (з ураженням ОРА) строком переогляду 01 серпня 2025 року. Згідно вказаної довідки, [PERSON] нездатна до трудової діяльності в звичайних виробничих умовах. Відповідно до частин 1-3\~СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи. Чинне законодавство у частині другій\~статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати. При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у\~статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати. Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини. Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій\~статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо: 1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час; 2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення; 3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу; 4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги. Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій\~статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України. В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування. З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів\~СК України. Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції). Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України). Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його. Окрім\~Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції). Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція). Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її\~Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права. Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом. Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції). Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права. Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що за станом здоров`я її майновий стан є вкрай нужденним, у зв`язку з чим просила стягнути з [PERSON] , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі, аліменти на її утримання. Сторона відповідача у доводах на заперечення заявлених вимог посилається на той факт, що позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої\~статті 75 СК України. Так, згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет Україна на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня. За відомостями Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності за січень 2024 року 2\~760,00 грн., лютий 2024 року 2\~760,00 грн. Між тим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вартість лікування позивачки перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру пенсії, який вона отримує. В результаті цього, право останньої на достатній життєвий рівень для себе, гарантований\~статтею 48 Конституції України, буде порушене і обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби, буде невиконаний (стаття 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права).\~\~ Зазначене випливає з того очевидного факту, що позивачка вимушена робити вибір між можливою загибеллю від відсутності відповідного лікування, або від відсутності достатнього харчування, що прямо порушує принцип верховенства права щодо визнання в Україні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення прав і свобод якої є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). У частині 4 статті 75 СК України не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 759/6629/19 (провадження № 61-15018св20) вважав, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України тому суд її не застосовує. При цьому суд враховує наявність у сторін неповнолітнього сина, який навчається та потребує матеріальної допомоги батьків, неможливість надання такої допомоги сину зі сторони матері та перенесення цього тягарю на батька дитини і вважає можливим задовольнити вимоги частково, стягнувши з [PERSON] на користь та на утримання [PERSON] аліментів у розмірі 1/ 4 частки його заробітку (доходу). Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Він підлягає з відповідача на користь держави за дві вимоги немайнового характеру, за вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1073,60 грн., та за вимогу про розірвання шлюбу , враховуючи визнання позову 50 % від судового збору 536,80 грн.

Outcome: approved