Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

20.07.2023 року представник [PERSON] адвокат Дрогомирецький Р.О. звернувся до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Вільямс», в якому просить стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Вільямс» на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , грошові кошти в сумі 206 997 грн.81 коп., а саме: - 106 347,60 грн. сума основного боргу, - 84234,56 грн. інфляційні збитки, -16415,65 грн. 3% річних; також просить стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Вільямс» на користь [PERSON] всі документально підтверджені судові витрати. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2023 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В. Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.08.2023 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст.128, 131 ЦПК України. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі. Представник позивача адвокат Дрогомирецький Р.О. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись через електронний суд, причини неявки суду невідомі. Відповідач - представник Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Вільямс» адвокат Чукітова В.В. в режимі відеоконференції до судового засідання з`явилась, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті. Суд, заслухавши в режимі відеоконференції представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 205 Цивільного кодексу України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавству, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст.ст.628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови /пункти/, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 23 січня 2020 року між [PERSON] та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Вільямс» було укладено Персональний меморандум асоційованого члена кооперативу №В/3478713852 (надалі - Меморандум) та Інструктивну декларацію №В/4/15/1/П від 23.01.2020 року./а.с.8,18/ При дослідженні судом Персонального меморандуму встановлено, що відповідно п.2.1. він складений між асоційованим членом та кооперативом з метою визначення умов та порядку реалізації майнових та немайнових правовідносин, що виникають між асоційованим членом та кооперативом з приводу набуття та припинення асоційованого членства у кооперативі, виконання асоційованим членом своїх зобов`язань перед кооперативом щодо сплати /внесення/ вступного внеску та паю та отримання асоційованим членом свого паю у майновому вигляді, виконання асоційованим членом своїх зобов`язань до статуту кооперативу, виконання кооперативом своїх зобов`язань перед асоційованим членом з приводу повернення йому його паю у майновому вигляді. На виконання умов Меморандуму, у період з 31 січня 2020 року по 13 травня 2020 року [PERSON] , як асоційований член кооперативу, сплатив на рахунок ОК «Житлово-будівельний кооператив «Вільямс» пайові внески на загальну суму 166 247 (сто шістдесят шість тисяч двісті сорок сім) грн. 60 коп., що підтверджується квитанціями, які є в матеріалах справи та не заперечується сторонами./а.с.11,13,14/ Із позову вбачається, що через певні життєві складності, зокрема пандемію Соvid-19, що стала причиною значного зниження доходу сім`ї, позивач [PERSON] вирішив припинити свою участь в асоційованому членстві та повернути сплачені ним пайові внески, про що повідомив кооператив. У ч.3 Персонального меморандуму визначено загальні умови набуття та припинення асоційованого членства у кооперативі. Зокрема, відповідно до п.3.6 меморандуму передбачено - якщо асоційоване членство асоційованого члена припинилось після внесення ним паю або частини паю, але до повернення йому паю у майновому вигляді, і при цьому, право власності на його пай не перейшло до іншої особи в порядку спадкування (для фізичних осіб) то кооператив зобов`язаний повернути асоційованому члену фактично сплачену ним суму паю (частини паю) у строк, який не може перевищувати двох років, а відлік його розпочинається з 1 січня року, що настає з моменту виходу або виключення Асоційованого члену з Кооперативу. За заявою асоційованого члену, який виходить (або виключений) зі складу асоційованих членів кооперативу, загальні збори членів кооперативу можуть прийняти рішення про повернення йому фактично сплаченої суми паю (частини паю) у більш стислі строки на підставі окремо укладеної угоди про порядок повернення паю. 27 листопада 2020 року між виконавчим директором кооперативу Гнатенко Ігорем Володимировичем та [PERSON] було укладено Угоду про порядок повернення паю, з якої вбачається, що сторони підтверджують, що в період асоційованого членства у кооперативі [PERSON] було фактично сплачено частину пайового внеску за Персональним меморандумом асоційованого членства від 23.01.2020 року в сумі 166247,60 грн./а.с.17/ У п.2 Угоди зазначено, що сторони домовились, що пайовий внесок підлягає поверненню кооперативом на рахунок [PERSON] та зазначили строк повернення до 27 листопада 2022 року. Ч.3 Угоди передбачено, що вона набуває чинності з моменту підписання сторонами. Позивач у позові зазначає, що у вказаний строк повернення пайового внеску на його рахунок не відбулось, що є грубим порушенням домовленостей між сторонами, які чітко було закріплені в Угоді та Меморандумі. 28.02.2023 року [PERSON] звернувся до ОК «Житлово-будівельний кооператив «Вільямс» з листом-вимогою, у якому просив терміново здійснити повернення пайового внеску у сумі 166247,60 грн. на його рахунок та звернув увагу кооперативу, що у разі відсутності позитивного результату, буде змушений звернутись з позовом до суду та позовні вимоги будуть складатися із суми боргу, інфляційних збитків, 3% річних, витрат на правничу допомогу та судового збору./а.с.15/ У зв`язку з тим, що результату між сторонами не було досягнуто, позивач змушений був звернутись з позовом до суду. Із позовної заяви вбачається, що на момент звернення до суду позивач отримав 2 виплати проте часткове повернення суми паю, зокрема 28.04.2023 року та 12.06.2023 року, з яких кожна у розмірі 29 950,00 (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн., однак це не відповідає домовленості щодо повернення коштів, які було закріплено в Угоді про порядок повернення паю./а.с.12/ Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Стороною відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Із відзиву вбачається, що відповідач не заперечує правомірність укладеного договору між сторонами у вигляді Персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №В/3478713852 та Інструктивної декларації №В/4/15/1/П від 23.01.2020 року; відповідач не заперечує що між сторонами, та за їх згодою, було укладено Угоду про повернення паю у більш стислі строки до 27 листопада 2022 року; відповідач не заперечує грошову суму паю, яку необхідно повернути позивачу в розмірі 166247,60 грн./а.с.31/ Судом встановлено, що в матеріалах справи є копія платіжної квитанції № 11283 від 28.04.2023 року на суму 30000 грн. та копія квитанції № 11705 від 12.06.2023 року на суму 30000 грн./а.с.38,39/, тобто кооперативом сплачено 60000 грн. на рахунок позивача, однак при здійсненні переказів в розмірі саме 30000 грн. кожен, безпосередньо банком отримувача коштів було стягнуто банківські послуги, внаслідок чого позивачем було отримано суму 59900 грн. Крім того, після подання позову відповідачем було здійснено переказ грошових коштів на користь позивача, про що в матеріалах справи є платіжна квитанція № 12363 від 03.08.2023 року про сплату кооперативом суми в розмірі 106247,60 грн. на рахунок позивача відповідно до Угоди про повернення паю від 27.11.2020 року./а.с.40/ Таким чином, судом встановлено, що стороною відповідача частково до подання позову (28.04.2023 року та 12.06.2023 року) та в період розгляду справи (03.08.2023 року) було здійснено повне погашення суми боргу в розмірі 166247,60 грн. (166247,60грн. - 60000 грн. - 106247,60 грн. = 0), окрім суми інфляційних втрат та трьох процентів річних. Стороною відповідача у судовому засіданні було зазначено, що представником позивача невірно було здійснено розрахунок заборгованості інфляційних втрат та трьох процентів річних, невірно вказано дату обчислення порушення зобов`язання, внаслідок чого невірно вказано загальну суму боргу, також відсутні обґрунтування витрат на правничу допомогу, тому просить в позові відмовити у повному обсязі. При цьому, сторона відповідача звертає увагу суду на негативні наслідки на матеріальний стан кооперативу черезпандемію Соvid-19, а у подальшому просить врахувати військову агресію Російської Федерації проти Україну, що є обставиною непереборної сили (форс мажором). Стаття 617 Цивільного кодексу України містить підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Введення воєнного стану в країні не могло не вплинути на умови, якість та можливість виконання зобов`язань сторонами договорів. Відповідно до п. 3.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40 (3), Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими та іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу. Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. При цьому, форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань. За загальним правилом сторона повинна виконати основне зобов`язання, як тільки в неї з`явиться можливість, якщо інше не передбачено самим договором. Судом встановлено, що відповідачем у період воєнного стану, як тільки з`явилась можливість, зокрема з квітня 2023 року по 03.08.2023 року було здійснено погашення боргу, шляхом переказу грошових коштів на загальну суму 166247,60 грн. (30000+30000+106247=166247,60грн.), тобто посилання на форс-мажор не звільняє сторону відповідача від виконання відповідних договірних зобов`язань, докази, що кооператив припинив свою роботу в період воєнного стану суду не надано, навпаки суду надано докази часткового визнання позову шляхом оплати кооперативом суми основного боргу. Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 612 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідачем дійсно було прострочено грошове зобов`язання, встановлено між сторонами Угодою про порядок поверненню паю від 27.11.2020 року, в якому зазначено строк повернення платежу в сумі 166247,60 грн. до 27.11.2022 року./а.с.17/ Представник позивача заявив до стягнення з відповідача грошові кошти на загальну суму - 206997,81 коп., що складаються з суми основного боргу 16347,60 грн., інфляційних втрат в розмірі 84234,56 грн., трьох процентів річних в розмірі 16415,65грн., нарахованих за період з 31 січня 2020 року по 07 липня 2023 року включно, про що надав відповідний письмовий розрахунок./а.с.21/ Представник відповідача у відзиві на позов не погоджується з розрахунком представника позивача, посилаючись на те, що невірно зазначено період заборгованості з 31.01.2020 року, оскільки інфляційні втрати та 3% річних повинні нараховуватись з 28.11.2022 року, тобто з наступного дня, після того як грошове зобов`язання мало бути виконаним та наступив момент прострочення, а ніяк не з моменту сплати пайового внеску позивачем у січні 2020 року. На вказані твердження представником відповідача було надано відповідний розрахунок у період з 28.11.2022 року по 17.07.2023 року, з якого вбачається, що на момент подання позову загальна заборгованість кооперативу склала 10123,50 грн., з яких інфляційні втрати - 7224,89 грн.; 3% річних - 2898,61 грн./а.с.41/ Судом було досліджено розрахунки сторін щодо суми інфляційних втрат та 3% річних, та встановлено, що обидва розрахунки є невірними, окрім погодження суду з позицією представника відповідача щодо визначення дати прострочення грошового зобов`язання, з якого повинно нараховуватись відповідальність боржника, тобто з 28.11.2022 року. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до статті 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопад 2019 року у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд, перевіривши розрахунки сторін, вважає що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 16415,65 грн. та інфляційних втрат у розмірі 84234,56 грн. є необґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що з урахуванням умов Угоди про порядок повернення паю від 27.05.2020 року, встановлено строк повернення паю - до 27.11.2022 рок, тому факт початку прострочення грошового зобов`язання виник з 28.11.2022 року, то з врахуванням статті 257 Цивільного кодексу України для стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних застосовується загальна позовна давність в три роки, тобто до 28 листопада 2025 року. Позивач звернувся до суду своєчасно в межах трирічного строку позовної давності. Однак, представником позивача невірно було визначено початок прострочення грошового зобов`язання - 31.01.2020 року, внаслідок чого невірно було зроблено розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних. Судом надається розрахунок 3% річних в період з 28.11.2022 року по 20.07.2023 року(день подання позову), зокрема з 28.11.2022 - 31.12.2022 року = 34 дня, сума боргу 106347,60 * 3,000% = 297,19 грн. В період з 01.01.2023 по 20.07.2023 року = 201 день, сума боргу 106347,60 * 3,000% =1756,92 грн. Загалом, у період з 28.11.2022 року по 20.07.2023 року 3% річних складає 2054,11 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Розраховується за формулою:[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ?[Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. Де:[Сума боргу] - сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період. У зв`язку з тим, що якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, у даному випадку сума заборгованості виникла з 28.11.2022 року, то розрахунок починається з наступного місяця, тому у період з 01.12.2022 року по 20.07.2023 року індексація суми боргу 106347,60 грн. становить сукупний індекс інфляції 104,681% = 100,70% * 100,80% * 100,70% * 101,50% * 100,20% * 100,50% * 100,80% * 99,40% = 104,681% за період грудня 2022 року по липень 2023 року. [Інфляційні нарахування] = 106 347,60 грн. (сума боргу) ? 104,681% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 106 347,60 грн. (сума боргу) = 4 977,71 грн. Таким чином, загальна сума інфляційних втрат та 3% річних складає 4977,71+2054,11 = 7031,82 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Судом встановлено, що у позовній заяві позивачем було зазначено, що між ним та адвокатом Дрогомирецьким Р.О. було укладено договір про надання правової допомоги, орієнтована сума витрат на правничу допомогу, яку поніс або планує понести позивач, складає 20000 грн., тобто на виконання вимог п.9 ч.3 ст. 175 ЦПК України представник позивача, в позовній заяві зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс або які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Представником відповідача було подано відзив на позов, в якому зазначено, що позивачем не надано попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, крім того вказаний у позові розмір суми судових витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, та одночасно представником відповідача було надано попередній (орієнтований) розмір судових витрат на правничу допомогу, які має понести відповідач у зв`язку з розглядом справи, який складає 10000 грн., які у разі задоволення позову просить стягнути з [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору, кожна сторона подає до суду попередній орієнтований розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, акт-прийому передачі правничих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу була надано ордер на надання правничої допомоги від 27.02.2023 року, будь-яких інших доказів на підтвердження надання правової допомоги суду не надано, будь яких заяв з боку представника позивача до закінчення судових дебатів про намір на протязі п`яти днів після ухвалення судового рішення надати відповідні докази щодо правничої допомоги, не надходило. Відповідно ч.8 ст.141 ЦПК України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В матеріалах справи є відзив відповідача на позовну заяву, додатком до якого надано заяву з попереднім (орієнтованим) розміром судових витрат, які має понести відповідач у зв`язку з розглядом вказаної справи, який складає суму 10000 грн., однак у заяві та у судовому засіданні представник відповідача акцентував увагу, що надасть судові докази понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Тому, судом вказана заява про стягнення правничої допомоги по суті не розглядалась. Також, в матеріалах справи є квитанція від 07.07.2023 року про сплату позивачем судового збору в розмірі 2069,99 грн./а.с.10/, однак відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 70,31 грн.

Outcome: partial