Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

08 грудня 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 26 вересня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №500840584, за умовами якого позивальник отримав кредит в розмірі 37874,4 гривень строком на 84 місяці, зобов`язавшись повернути кредит до 28 вересня 2027 року згідно графіку платежів, сплативши 43% річних за користування кредитом. В подальшому на підставі договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконує належним чином, внаслідок чого в нього станом на 20 грудня 2021 року утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 57116,63 гривень, з яких: 37874,4 гривень заборгованість за тілом кредиту, 19242,23 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2023 року позовну заяву направлено за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 вересня 2020 року між АТ «Альфа-Банк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено угоду про надання кредиту №500840584 (далі кредитний договір №500840584 від 26 вересня 2020 року), яка складається із оферти, графіку платежів та розрахунків. За умовами даного кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 37874,4 гривень строком на 84 місяці (до 28 вересня 2027 року), зобов`язавшись його повернути в порядку та на умовах, визначених договором, а саме щомісячними платежами згідно графіку. При цьому зміст примірника кредитного договору не містить умов щодо права кредитора вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення споживчого кредиту у випадку неналежного виконання ним взятих на себе кредитних зобов`язань. Дані обставини підтверджуються копіями зазначених документів, що складають кредитний договір. Як слідує з виписки по особовим рахункам відповідача за період з 26 вересня 2020 року по 20 грудня 2021 року, відповідач отримав від кредитодавця обумовлені укладеним кредитним договором кошти в повному обсязі та користувався ними протягом зазначеного періоду. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. 20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №4, за умовами якого з урахуванням додатку до договору позивач набув належних АТ «Альфа-Банк» прав вимоги за кредитним договором №500840584 від 26 вересня 2020 року. Наведені обставини підтверджуються копією договору факторингу з додатком. Із матеріалів цивільної справи також встановлено, що кредитодавець свої договірні зобов`язання виконав в повному обсязі. В той же час, відповідач не виконує належним чином взяті на себе договірні зобов`язання із своєчасного повернення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість. При цьому, відповідно до змісту розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, в контексті змісту умов кредитного договору, зокрема розміру кредиту, строку і порядку його повернення, позивач фактично просить суд стягнути з відповідача кредитну заборгованість в достроковому порядку станом на 20 грудня 2021 року в загальному розмірі 57116,63 гривень, з яких: 37874,4 гривень заборгованість за тілом кредиту, 19242,23 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Разом з тим, зі змісту розрахунку заборгованості в контексті інших матеріалів цивільної справи та заявлених позовних вимог, розмір простроченої кредитної заборгованості станом на 20 грудня 2021 року становить тільки 20564,59 гривень, з яких лише 1322,36 гривень прострочена заборгованість за тілом кредиту, 19242,23 гривень прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом. Решта суми заявленого до стягнення боргу є тілом кредиту, строк сплати якого станом на 20 грудня 2021 року ще не настав, а тому позивач фактично і просить його стягнути в достроковому порядку, хоча кредитний договір не містить права кредитора на таке стягнення, а матеріали цивільної справи не містять доказів реалізації кредитодавцем та/або позивачем права на вимогу дострокового повернення кредиту. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони (ст.207 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. В свою чергу, наведені вище підстави та порядок реалізації права кредитодавця вимагати дострокового повернення споживчого кредиту знайшли своє подальше уточнення у нормі ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), якою передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, ґрунтуючи своє рішення на наступному. Так, як встановлено в ході розгляду даної цивільної справи між кредитодавцем, правонаступником якого на підставі договору факторингу №4 від 20 грудня 2021 року є позивач, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №500840584 від 26 вересня 2020 року, який за своїм характером, розміром виданого кредиту, строком кредитування, а також метою отримання кредитних коштів (цільове призначення) є споживчим кредитом, оскільки не пов`язаний з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням позичальником обов`язків найманого працівника (ст.ст.1, 3 Закону України «Про споживче кредитування»). Таким чином, на правовідносини сторін розповсюджується дія і норми ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої обов`язковою умовою для можливості реалізації кредитором права вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту є закріплення такого права в першу чергу умовами самого договору про споживчий кредит, а також невиконання позичальником вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту (не усунення порушення умов договору) протягом 30 днів саме з дня отримання позичальником такої вимоги. Як вбачається зі змісту матеріалів цивільної справи, зокрема документів, що утворюють зміст кредитного договору №500840584 від 26 вересня 2020 року, такий кредитний договір не містить умов про наявність у кредитодавця, його правонаступника права вимагати у відповідача здійснення дострокового повернення кредиту. Більш того, матеріали цивільної справи не містять і доказів звернення первісного кредитодавця та/або позивача до відповідача із відповідною вимогою про здійснення дострокового повернення всієї суми кредиту. Таким чином, наразі в суду немає достатніх законних підстав вважати наявними обов`язкові умови, визначені ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.1050 ЦК України в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, для застосування процедури дострокового повернення кредиту, зокрема його примусового дострокового стягнення в судовому порядку. Передбачений же кредитним договором строк повернення кредиту ще не настав та спливає лише 28 вересня 2027 року. Вказана обставина є цілком самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог, строк виконання яких за умовами кредитного договору №500840584 від 26 вересня 2020 року ще не настав, тобто в частині вимог про стягнення строкової заборгованості. Таким чином, правомірною, обґрунтованою, доведеною, а тому такою, що підлягає задоволенню, є лише позовна вимога про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за кредитом (строк виконання якої настав з огляду обов`язок повернення кредиту періодичними платежами) станом на 20 грудня 2021 року (визначена позивачем кінцева дата розрахунку) в загальному розмірі 20564,59 гривень, з яких: 1322,36 гривень прострочена заборгованість за тілом кредиту, 19242,23 гривень прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом. У решті позовних вимог слід відмовити. При цьому Паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу умов укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки у відповідності до норм Закону України «Про споживче кредитування» (ст.9), Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.ст.11, 15) вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку з надання позичальнику, як споживачу, інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Наведена оцінка суду паспорту споживчого кредиту узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20, в якій суд касаційної інстанції дійшов наступного правового висновку. Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Даний правовий висновок Верховного Суду знайшов своє подальше закріплення і застосування у судовій практиці суду касаційної інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року по справі №333/5483/20, від 15 червня 2022 року по справі №383/418/20. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial