Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом, який 16 січня 2024 року уточнила в порядку ст. 49 ЦПК України, до Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області про встановлення факту належності сертифікату на право на земельну частку (пай) та визнання права на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті позивачка, як його дочка, звернулася в Самбірську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено. Вказана відмова аргументована тим, що відсутній правовстановлюючий документ на земельну частку пай та є розбіжності у написанні прізвища спадкодавця та спадкоємця. У зв`язку із вищенаведеним, позивачка просить суд встановити факт належності [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай) та визнати за нею право на спадкове майно. Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року дану справу прийнято до свого провадження, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження (а.с. 21). Ухвалою суду від 13 грудня 2023 року відкладено проведення підготовчого засідання та витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 28). Із Самбірської державної нотаріальної контори 20 грудня 2023 року на адресу суду надійшла спадкова справа № 158/2023 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 31-43). Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до судового розгляду (а.с. 60). Позивачка [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі (а.с. 26). Відповідач Рудківська міська рада, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибула; подала до суду клопотання про розгляд справи без участі її представника та додатково зазначила, що позов визнає в повному обсязі (а.с. 57). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що Никловицькою сільською радою складено актовий запис № 21 від 22 липня 2002 року та видано свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с. 8). [PERSON] [INFO] народилася в с. Никловичі, про що складено актовий запис № 22 від 20 червня 1958 року та 20 червня 1958 року Судовишнянським районним бюро ЗАГСу видано свідоцтво про народження [NUMBER] . У вказаному свідоцтві її батьком вказано [PERSON] (а.с. 10). Між [PERSON] та [PERSON] 19 листопада 1988 року виконавчим комітетом Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області складено актовий запис № 11 та 8 вересня 2023 року повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Самборі Самбірського району Львівської області західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції видано свідоцтво про шлюб [NUMBER] . Внаслідок реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а.с. 11). За життя [PERSON] був виданий сертифікат, який був ним втрачено, про що зроблено оголошення в газеті (а.с. 16). Спадкування майна [PERSON] здійснюється за законом. Після [PERSON] його дочка - позивачка[PERSON] звернулася в Самбірську державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Із листа державного нотаріуса Самбірської державної нотаріальної контори № 451/02-14 від 20 березня 2023 року вбачається, що нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай). Крім того, нотаріус повідомив, що у свідоцтві про народження [PERSON] вона зазначена з прізвищем « [PERSON] » та її батько [PERSON] зазначений з прізвищем « [PERSON] » (а.с. 9). Згідно довідки № 149 виданої Рудківською міською радою [PERSON] , який помер [INFO] , належало право на земельну частку (пай), розміром 1,62 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЛВ - 14 № 1522, виданого на підставі розпорядження Самбірської РДА № 248 від 17 квітня 1997 року по Никловицькій сільській раді виданого на ім`я [PERSON] (а.с. 15). Із довідки № 5, виданої старостою Никловицького старостинького округу Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області, вбачається, що гр. [PERSON] , який помер [INFO] , був виданий сертифікат на право приватної власності на землю (середню земельну частку) ЛВ-14 № 1522 на земельну частку (пай), розміром 1,62 в умовних кадастрових гектарах без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована на території Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області, де він помилково зазначений як [PERSON] , замість вірного [PERSON] (а.с. 51). Згідно даних витягу з книги сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Никловицькій сільській раді [PERSON] , належало право на земельну частку (пай), розміром 1,62 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ЛВ - 14 № 1522, виданого на підставі розпорядження Самбірської РДА № 248 від 17 квітня 1997 року (а.с. 14). Згідно спадкової справи № 158/2023, що заведена після смерті [PERSON] вбачається, що позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом 20 березня 2023 року (а.с. 31). Інші спадкоємці відсутні. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Аналіз наданих позивачкою доказів беззаперечно свідчить про те, що при видачі [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай) ЛВ - 14 № 1522, виданого на підставі розпорядження Самбірської РДА № 248 від 17 квітня 1997 року, на земельну частку (пай), розміром 1,62 в умовних кадастрових гектарах, було допущено помилку в написанні по прізвища власника, невірно зазначено « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». За встановлених обставин, встановлення факту належності сертифікату померлому [PERSON] породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення майнових прав позивачки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Позивачка наразі не має іншої можливості одержати чи внести виправлення в даний документ. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що необхідно встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) ЛВ-14 № 1522, виданого на ім`я [PERSON] , зареєстрованого 13 травня 1997 року за № 22 на підставі розпорядження Самбірської РДА № 248 від 17 квітня 1997 року. Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Як встановлено судом [PERSON] помер [INFO] , отже застосуванню підлягає чинне на той час законодавство. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнавася день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). Згідно довідки, виданої Рудківською міською радою від 02.03.2023 року [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном після смерті батька: доглядала за будинком, робила ремонт огорожі, обробляла город (а.с.13). На теперішній час позивачка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , оскільки прийняла спадщину, інші спадкоємці відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 158/2023. Позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] . Таким чином на теперішній час позивачка позбавлена права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Судом не встановлені обставини, які б в даному випадку обґрунтовували втручання держави у право на спадкове майно [PERSON] . Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 1073 грн. 60 коп. Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їй понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність (ст. 13 ЦПК України), понесені судові витрати позивачу при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved