Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

13.12.2023 позивач звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, в якому просить встановити той факт, що вона, [PERSON] , постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїм сином - [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини. Ухвалою судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.12.2023 справу передано за підсудністю Деснянському районному суду м. Чернігова. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.01.2024 прийнято позовну заяву до провадження судді Супруна О.П. та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.01.2024. 29.01.2024 підготовче засідання відкладено на 15.02.2024 у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.02.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.03.2024; витребувано у приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] 12.03.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 01.04.2024. У судовому засіданні 12.03.2024 представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, дав згоду на заочний розгляд справи. За згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України). Інші учасники справи у судове засідання 12.03.2024 не з`явилися, про час та місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку. Відповідач про причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв чи клопотань не подавав. Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. через канцелярію суду подала заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи без її участі. У судове засідання 01.04.2024 учасники справи не з`явилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Інші учасники судового розгляду про причини неявки не повідомили. У відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу 01.04.2024 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). Позивач стверджує, що від народження її сина [PERSON] і до цього часу вони вели спільне господарство та проживали разом у квартирі [ADDRESS] . Як убачається з копії дубліката свідоцтва про право власності від 20.11.2023, вищевказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках по кожний (а.с. 8). Із довідки станом на 18.09.2023 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19.09.2023 № 102994, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, убачається, що [PERSON] , [INFO] , знятий з реєстрації 04.12.2018 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Позивач зазначає, що незважаючи на зняття з реєстрації місця проживання, її син продовжував фактично проживати з нею за вищевказаною адресою, а зняття з реєстрації було необхідно для отримання субсидії. Із 31.01.2019 позивач перебуває на пенсії за віком та є непрацездатною, про що свідчить копія пенсійного посвідчення № [NUMBER] (а.с. 13). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № [NUMBER] та копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 9-10, 11). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Із копії спадкової справи № 29/2021 від 25.10.2021 убачається, що за життя, 18.07.2017, [PERSON] склав заповіт, яким заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право - [PERSON] , [INFO] (а.с. 57). У середині літа 2023 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] сина - [PERSON] . 06.12.2023 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії та роз`яснено, що нею пропущено термін, встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) для прийняття спадщини за законом на обов`язкову частку у спадщині згідно статті 1241 ЦК України після смерті її сина. Тому, для подання заяви про прийняття спадщини та відповідно вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині згідно статті 1241 ЦК України приватним нотаріусом рекомендовано звернутись до суду за визначенням додаткового строку достатнього для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 5). Позивач вважає, що встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини дасть їй можливість реалізувати свої права як спадкоємця, адже вона, як непрацездатна матір спадкодавця, має право на обов`язкову частку спадкового майна, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Так, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10.11.2021 у справі № 607/24365/19 (провадження № 61-6658св21), від 08.12.2021 у справі № 552/3281/20 (провадження № 61- 5972св21). Відповідно до абзацу сімнадцятого статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Метою позивача при зверненні до суду є встановлення факту її постійного проживання як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку, на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, відсутність реєстрації спадкодавця за місцем проживання спадкоємця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкодавець не проживав із спадкоємцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Із лікарського свідоцтва про смерть № 1306 від 18.10.2021 убачається, що смерть [PERSON] настала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). Факт постійного проживання позивача із [PERSON] також повністю знайшов своє підтвердження в показаннях допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Отже, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, суд дійшов висновку про доведеність позивачем юридичного факту її постійного проживання та ведення спільного господарства з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити з огляду на їх законність та обґрунтованість, що дасть позивачу можливість реалізувати свої права як спадкоємця. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір від 06.12.2023 про надання юридичних послуг, розрахунок суми витрат за надану правову допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордера від 11.03.2024. Ураховуючи відсутність заперечень з боку відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, вони підлягають стягненню у визначеному позивачем та його представником розмірі. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved