Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним цивільним позовом, в якому посилається на те, що на праві спільної часткової власності їй належить квартири [ADDRESS] . Співвласником іншої 1\\2 частини є [PERSON] . Окрім того, їй належить 2\\3 частини нерухомого майна від 29\\1000 частин нежитлового приміщення, що складає 19\\1000 частин за адресою [ADDRESS] . Відповідно 1\\3 частина належить [PERSON] , що складає 10\\1000 частин від 29\\1000 нежитлових приміщень. Вона проживає та користується цим майном, несе витрати по його утриманню лише вона. Технічна можливість виділу в натурі 1\\2 частини квартири, та нежитлових приміщень у будинку з дотриманням вимог ДБН в галузі будівництва відсутня. Припинення права відповідача на частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки він не проживає у квартирі, виїхав до рф, майном не цікавиться, має заборгованість по аліментам. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд: припинити право власності [PERSON] на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] , та на 1\\3 частину нерухомого майна від 29\\1000 частин нежитлових приміщень, що складає 10\\1000 частин за адресою [ADDRESS] .; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та на 29\\1000 частин нежитлових примішень по [ADDRESS] ; стягнути з позивачки на користь [PERSON] грошову компенсацію в рахунок його частки майна 66\~214 грн. Протоколом автоматизованого розподілу від 04.07.2023 року дана справа передана судді Черенковій Н.П. Ухвалою від 06 липня 2023 року відкрито провадження по зазначеній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 31.08.2023 року. Ухвалою від 06.07.2023 року задоволено клопотання [PERSON] про надання дозволу на внесення грошових коштів на депозит суду, наданий дозвіл на внесення на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області грошових коштів в розмірі 66\~214 грн. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі, слухання справи відкладено на 27.09.2023 року. Із-за неявки відовідача, слухання справи неодноразово відкладалось на 16.10.2023 року 28.11.2023 року. Ухвалою суду від 28.11.2023 року закрито підготовче судове засідання та призачена справа до судового розгляду на 17.01.2024 року. Із-за неявки відповідача, слухання справи неодноразово відкладалось на 12.03.2024 р., 28.03.2024 року. Позивач до судового засідання не з`явилась, позов підтримала, просила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач до судового засідання не з`явився, заперечень не надав, про слухання справи повідомлений належним чином. Враховуючи викладене, приписи ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. За такого, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду);характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 48, що підтверджується копією паспорту позивачки та інформацією з реєстру територіальної громади міста Миколаєва. Відповідач зареєстрований за даною адресою, але там не мешкає, що підстверджується поштовими повідомленнями зі зворотним повідомленням. [PERSON] та [PERSON] знаходились у шлюбі з 03.06.1995 року, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського управління юстиції 29.10.2003 року. 27.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . За Договором купівлі-продажу від 15.01.2003 року, який заключений Фондом комунальної власності та [PERSON] , останній отримав у власність 29\\1000 частин нежитлових приміщень, що складаються з частин підвалу, які знаходяться по [ADDRESS] . Рішенням Центрального районного суду від 09.12.2014 року визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.12.2001 року та визнано право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] за кожним. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.03.2017 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 20.01.2017 року і до досягнення нею повноліття на користь [PERSON] . Згідно довідки Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві за № 47026 від 03.07.2023 року, за виконавчим листом, виданим на підставі рішення суду № 490\\462\\17, починаючи з 20.01.2017 року наявна заборгованість по сплаті аліментів станом на 2021 рік - 158\~664,00 грн. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.07.2020 року проведено поділ спільного майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] , згідно якого за [PERSON] визнано право власності на 2\\3 частини нерухомого майна від 29\\1000 частини житлових приміщень, що складається у частині підвалу по [ADDRESS] , а за [PERSON] на 1\\3 частку. Згідно експертного Висновку № 125-065\\1 від 27.06.2023 року, ринкова вартість 1\\2 частини квартири становить 195\~698 грн., ринкова вартість 1\\3 частини нежитлового приміщення по [ADDRESS] становить 29\~180 грн. Провести реальний розподіл квартири та підвальних приміщень - неможливо. Приймаючи до уваги, що [PERSON] має заборгованість по аліментам в сумі 158\~664 грн., вважає, що дана сума може бути врахована у вартість частки майна відповідача, яка складає 224878,00 грн., тобто 66214,00 грн., яка і внесена на депозит 17.08.2023 року за квитанцією № 56. Відповідач, який неодноразово викликався до суду, але не з`явився, визначення дійсної вартості майна, боргу по аліментам не оспорив. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. Згідно зі ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. У відповідності до положень ст. ст. 317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. При цьому відповідно до ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Також, і під час розгляду іншої справи N 6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов. Під час судового розгляду позивачкою було приєднано до матеріалів справи квитанцію, відповідно до якої на депозитний рахунок суду внесено в якості компенсації вартості часткимайна відповідача. Таким чином, позивачка виконала свій обов`язок, передбачений вимоги ч.2 ст.365 ЦК України, щодо внесення на депозитний рахунок грошової суми коштів, яка складає 66214,00 грн. За таких обставин, в силу презумпції правомірності фактичного володіння майном (частина третя статті 397 ЦК України), суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 66214,00 грн. вартості спірного майна, які були зараховані на депозитний рахунок суду, підлягають виплаті [PERSON] у зв`язку із задоволенням позовних вимог. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що реалізація права позивачки щодо виплати компенсації належної відповідачу частки у спірному майні жодним чином не порушить прав відповідача та відповідатиме інтересам співвласників спірного майна, а тому позовні вимоги про виплату грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на цю частку підлягають задоволенню. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. В силу вимог ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що спільне володіння і користування даним майном є неможливим, відповідач не утримує належне на праві власності житло та підсобні приміщення, не мешкає у ньому, а припинення права [PERSON] на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, тому наявні підстави для припинення права власності [PERSON] на частку у спірному домоволодіння і зі стягненням на його користь із співвласника відповідної грошової компенсації. У такому разі відповідач отримує справедливу компенсацію вартості частки у майні й це не призведе до порушення його прав, як власника майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову, шляхом припинення права власності [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1\\3 частини нерухомого майна від 29\\1000 частин нежитлових приміщень, що складає 10\\1000 частин за адресою [ADDRESS] , та визнання за позивакою права власності на 1/2 частини цієї спірної квартири та 11\\3 частки нерухомого майна із присудження на користь відповідача грошової компенсації вартості її частки за рахунок коштів, в сумі 66214,00 грн., внесених позивачкою на депозитний рахунок Центрального районного суду м.Миколаєва.

Outcome: approved