Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~до відповідача,\~просить ухвалити\~рішення,\~яким стягнути\~з відповідача\~ [PERSON] \~на його\~користь грошові\~кошти в\~розмірі 14\~008,50\~грн. на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Як на підставу позову покликається на те, що з вини відповідача відбулась ДТП, внаслідок якої заподіяно шкоду у вказаному розмірі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11 травня 2023 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Форд, д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача [PERSON] та автомобілем Фольксваген, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до постанови Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2023 року винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача [PERSON] . Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль Форд, д.н.з. [NUMBER] , який був застрахований у ПрАТ СК «Уніка» за договором добровільного страхування наземного транспорту. На підставі заяви потерпілого позивачем складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 28 128,95 грн. Відтак, після проведення позивачем страхового відшкодування потерпілій особі, до позивача перейшло право вимоги до відповідача. В свою чергу на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ СК «Альфа-Страхування», яка на виконання свого зобов`язання сплатила позивачу 14120,45 грн. Відтак, з врахуванням отриманої позивачем страхової виплати невідшкодованою залишається матеріальна шкода в сумі 14 008,50 грн., така підлягає стягненню з відповідача, як з винуватця у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Тому просить позов задовольнити. Про дату, місце та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Інших заяв по суті справи не надходило. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. \~ \~ \~ \~ Позовна заява поступила до суду 11.01.2024. Ухвалою судді від 18.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Приймаючи справу до свого провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.67), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Ухвалою від 20.02.2024 розгляд справи відкладено на 26.03.2024 у зв`язку з тим, що на момент отримання відповідачем ухвали не спливли строки подання відзиву. Таким чином, суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. В силу вимог Закону та враховуючи предмет спору дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим,\~як закінчити\~з`ясування обставин\~справи та\~перевірки їх\~доказами,\~суд надав\~можливість кожній\~із сторін\~висловити свою\~позицію та\~надати наявні\~у неї\~докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином,\~враховуючи таку\~засаду цивільного\~судочинства як\~змагальність,\~а також\~те,\~що в\~даному процесі\~кожна сторона\~мала рівні\~можливості відстоювати\~свою позицію\~в умовах,\~які не\~ставлять її\~в суттєво\~менш сприятливе\~становище в\~порівнянні з\~опонентом,\~дана справа\~буде вирішена\~на основі\~зібраних доказів\~з покладенням\~на сторін\~ризику настання\~наслідків,\~пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] , керуючи автотранспортним засобом Форд, д.н.з. [NUMBER] , 11.05.2023р. о 10 год. 25 хв. на автодорозі Київ-Чоп 547 км + 10м, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Фольксваген, д.н.з. [NUMBER] , чим спричинив технічні пошкодження обом автомобілям та порушив п.п. 2.3б, 13.1 ПДР України. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 23.06.2023 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.26-27). З наявного в матеріалах справи сертифікату добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО Coprorate» №014037/4100/0000369 від 21.12.2022 (а.с.12-13), застраховано майнові інтереси, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом Фольксваген, д.н.з. [NUMBER] . На підставі заяви потерпілої особи та вказаного вище договору, позивачем складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування, який становить 28 128,95 грн. (32614,20 (вартість відновлювального ремонту) 4485,25 (франшиза), вказану суму перераховану потерпілій стороні (а.с.8-18). В свою чергу на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу Форд, д.н.з. [NUMBER] була застрахована в АТ «СК Альфа-Страхування» згідно полісу №211617376 (а.с.19-22). На виконання свого зобов`язання АТ «СК Альфа-Страхування» виконало своє зобов`язання сплативши ПрАТ СК «Уніка» 14 120,45 грн., що підтверджується відповідним платіжним документом (а.с.29). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку з знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особо зробила або мусить зробити для відновлення порушеного права. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187\~ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі №756/2632/17 від 22.04.2020 року правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі\~статтею 1194 ЦК України\~відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Отже,\~суд приходить\~до висновку\~про те,\~що з\~відповідача на\~користь позивача\~підлягає стягненню\~різниця між\~фактичним розміром\~шкоди і\~страховою виплатою,\~яка становить\~14\~008,50\~ грн.,\~тобто різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні. Тому з врахуванням наведених мотивів суд приймає рішення про задоволення позову. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 2 684 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.7). Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5\~000 грн. Разом з тим, суд приходить висновку про те, що заявлений розмір на професійну правничу допомогу не може вважатись обґрунтованим. А навпаки, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Виходячи зі змісту ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України розгляд даної справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження, як малозначної справи, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ці обставини свідчать про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є явно неспівмірним із складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг та значенням справи для позивача. Враховуючи те, що правова допомога позивачу все ж таки надавалась, а рішення суду ухвалено на користь позивача, на думку суду розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до суми 3000 грн., яка буде співмірною по відношенню до обставин, визначених у ч.4 ст. 137 ЦПК України та яка відповідатиме характеру і обсягу узгодженими між сторонами і фактично наданими адвокатом послугами. На підставі наведеного та

Outcome: approved