Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

представник позивача Кузьменко К.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить стягнути солідарно зі співвідповідачів на користь позивача заборгованість за спожиту воду і послуги водовідведення в сумі 20 492,40 гривні. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що співвідповідачі проживають за адресою: [ADDRESS] , та користуються послугами, які за вказаною адресою надає КП «ВОДОКАНАЛ», але оплату за послуги вносять не в повному обсязі. Тому за період з 01.02.2016 до 31.01.2024 утворилася заборгованість в сумі 20 492,40 гривні. Також представником позивача подані додаткові пояснення у справі, які суд не бере до уваги, оскільки при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених ЦПУ України, якими є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, що передбачено статтею 174 ЦПК України. Співвідповідачі відзиви на позов не подали. Ухвалою про відкриття провадження у справі від 05.03.2024 відкрите провадження по справі, розгляд справи призначений у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача КП «ВОДОКАНАЛ» в судове засідання не з`явилася. Повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки на повідомила. Заяву про розгляд справи без її участі не подала. Співвідповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили. Заяву про розгляд справи без їх участі не подали. Враховуючи те, що співвідповідачі були належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзиви не подали, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною третьою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 05.03.2024 співвідповідачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 05.03.2024 інформації про місце проживання співвідповідачки [PERSON] не знайдено. 11.01.2018 між КП «Водоканал» в особі [PERSON] та [PERSON] укладено договорі про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, в якому зазначено про суб`єктів користування послуг: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № [NUMBER] та довідки по особовому рахунку № [NUMBER] позивач за період з 01.02.2016 по 31.01.2024 надав співвідповідачам послуги за спожиту воду і послуги водовідведення на суму 21 698,65 гривень. Співвідповідачі частково виконали свій обов`язок по оплаті вказаних житлово-комунальних послуг та сплатили заборгованість в сумі 1 206,25 гривень, а тому станом на 31.01.2024 мають заборгованість за спожиті послуги у сумі 20 492,40 гривні. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У статті 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить стаття 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно зі статтею 13 Закону № 1875-IV, статтею 5 Закону № 2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, пункту 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до статей 67, 68 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця у встановлені строки. Відповідно до статті 162 ЖК УРСР та частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний самостійно та своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За періоди з 01.02.2016 по 10.01.2018 та з 12.01.2019 по 31.01.2024 між позивачем та співвідповідачкою [PERSON] встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування, на підставі вищевказаних норм права. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. В період з 11.01.2018 до 11.01.2019 між позивачем та співвідповідачкою [PERSON] діяли договірні відносини з приводу надання послуги з постачання теплової енергії на підставі договору про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення від 11.01.2018. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Свої зобов`язання з надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення позивач виконав в повному обсязі, що не спростовано співвідповідачкою [PERSON] , яка у свою чергу, порушила свої зобов`язання та частково не вносила оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим за період з 01.02.2016 до 31.01.2024 має заборгованість в сумі 20 492,40 гривні. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість з централізованого водопостачання і водовідведення в сумі 20 492,40 гривні. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини другої статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до договору про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення від 11.01.2018 до складу сім`ї наймача спірної квартири належала [PERSON] . При цьому позивачем визначена співвідповідачем у справі [PERSON] , тобто особа, яка не належить до складу сім`ї наймача спірної квартири. Таким чином за даним позовом повинна відповідати [PERSON] , а не [PERSON] Проте клопотань від представника позивача про заміну первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем не подано. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Враховуючи те, що [PERSON] є неналежним відповідачем у справі у задоволенні позову в частині вимог до неї необхідно відмовити. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто зі співвідповідачки [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 028 гривень.

Outcome: partial