Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

В січні 2024 року представник позивача [PERSON] - адвокат Присяжнюк Анастасія Валеріївна звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовано тим, що з 17.10.2009 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в шлюбі у позивача та відповідачки народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Сторони не ведуть спільне господарство. Позивач зазначає, що з відповідачкою шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 25.01.2024 для розгляду справи визначено суд у складі головуючого судді Мицик Ю.С. Ухвалою від 01.02.2024 суд відкрив провадження та постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 22.02.2024 та 25.03.2024 від представника позивача до суду надійшли заяви в яких вона просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Документ сформовано в системі "Електронний суд". В судові засідання, які були призначені на 28.02.2024 та 27.03.2024 відповідач не з`явилася. Про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлялася шляхом направлення судової кореспонденції. До суду повернулися конверти адресовані відповідачу із відміткою: «Адресат відсутній за вказаною адресою». Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідачем відзив не подано. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 17.10.2009 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3057. Під час перебування в шлюбі у позивача та відповідачки народилась донька - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2624. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із статтями 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як передбачено частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За приписом частини другої статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам спільної дитини, що мають істотне значення. Перешкод для розірвання шлюбу, визначених частиною другою статті 110 Сімейного кодексу України, судом не встановлено. Зі змісту позовної заяви вбачається, що спільне життя сторін не склалося, шлюбні відносини між сторонами та ведення спільного господарства припинені і на цей час шлюб існує лише формально, а тому перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача. Суд дійшов висновку, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, отже, наявні підстави для задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац 2 частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України).

Outcome: approved