Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

15.09.2023 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивує тим, що 20.07.2023 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав [PERSON] грошову позику в сумі 100\~000 доларів США зі строком повернення отриманих грошових коштів до 10.09.2023 року та сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 300 доларів США щомісячно. Позика була надана для завершення будівництва житла та погашення боргу за будівництво житлового будинку. Укладення договору підтверджується власноручно написаною позичальником розпискою від 20.07.2023 року, що відповідає вимогам п. 2 ст.\~1047 ЦК України. Згідно досягнутих між сторонами домовленостей позичальник відсотки за користування позиченими коштами у визначеному розмірі сплатив повністю. Разом з тим, незважаючи на усні нагадування позивача та вимоги про повернення позики, відповідач у встановлений строк борг не повернув. Невиконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу, [PERSON] пояснив відсутністю фінансової можливості, обіцяв повернути кошти до кінця року та клопотав про продовження строку користування позиченими коштами. Ним було повідомлено [PERSON] про неприйнятність таких пропозицій і повідомлено про звернення до суду з позовом про примусове стягнення позики. У зв`язку з тим, що відповідач уникає виконання взятих на себе зобов`язань, він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 100\~000 доларів США та понесені судові витрати, що складаються з: 13420 грн сплаченого судового збору та 15000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Локачинського районного суду Волинської області від 21.09.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 10.10.2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про часткове визнання заявлених позовних вимог щодо стягнення суми боргу з огляду на те, що ним дійсно було отримано від [PERSON] позику в загальному розмірі 100000 доларів США для оплати витрат на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку була придбана 09.07.2014 року, а будівництво даної житлової нерухомості було розпочато у 2016 році. В розумінні шлюбно сімейного законодавства дана нерухомість та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута в період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. З огляду на викладене, відповідальність за повернення позики має бути також покладена на [PERSON] 16.10.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] . Так, позивач зазначає, що за результатами моніторингу Єдиного державного реєстру судових рішень ним встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.11.2022 року у справі №\~161/9680/22 задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у спільному майні подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, площею 0, 1261 га, що розташована за адресою: Волинська область, с.\~Струмівка, кадастровий номер 0722884800:03:001:2632, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та на частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідач вчиняє дії щодо уникнення повернення боргу шляхом розподілу майна подружжя. За таких обставин, виникає необхідність залучення співвідповідача [PERSON] . До відповіді на відзив додано клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 16.10.2023 року клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено, залучено [PERSON] до участі у даній справі в якості співвідповідача. 15.12.2023 року на адресу суду надійшов відзив співвідповідача [PERSON] на позовну заяву. У відзиві вона зазначає, що не визнає позов повністю. З [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з 18.07.2013 року. На даний час не зверталась з позовом про розірвання шлюбу, однак тривалий час вже проживає окремо. [PERSON] проживає у [ADDRESS] , а вона по [ADDRESS] . Згідно договору купівлі продажу від 09.07.2014 року на ім`я [PERSON] було придбано земельну ділянку, розміром 0, 1261 га в с. Струмівка, Луцького району для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (0712884800:03:001:2632). На вищезазначеній земельній ділянці побудовано житловий будинок [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано також на [PERSON] . Ніяких позик [PERSON] на придбання та будівництво нерухомого майна не брав, оскільки у них було достатньо власних коштів на це. Оскільки чоловік часто не допускав її до спільного будинку, зазначав, що вона може користуватись лише з його дозволу, 22.07.2022 року вона звернулась до Луцького міськрайонного суду з позовом про визначення частки в спільному майні подружжя (справа № 161/9680/22). [PERSON] на одне засідання приходив, потім на одному засіданні був його адвокат, відзиву не було подано, на подальші засідання не ходили, тому заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.11.2022 року позов задоволено, визнано за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки розміром 0, 1261 га в с. Струмівка, Луцького району для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (0712884800:03:001:2632) та на частину житлового будинку [ADDRESS] . 18.01.2023 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 01.02.2023 року в задоволенні заяви відмовлено. В подальшому [PERSON] апеляційну скаргу не подав. При розгляді вказаної справи [PERSON] ні про які борги не заявляв, жодних документів не подавав. При цьому, його адвокат пропонував її представнику заплатити грошову компенсації за виділену їй судом частину майна, однак запропонував явно занижену суму. Вже після рішення суду, знаючи, що за нею визнано право на частину земельної ділянки та житлового будинку, [PERSON] , не повідомляючи її, бере в борг 100000 доларів США на два місяці у [PERSON] нібито для погашення попередніх боргів. Заявляє, що їй не було відомо про будь які борги, згоди на це вона не давала, кошти [PERSON] взяв вже після рішення суду для власних потреб, а не в інтересах сім`ї, в інтересах сім`ї позичені кошти він не витрачав. 11.01.2024 року представником позивача подано відповідь на відзив [PERSON] . Зазначає, що аналіз обставин справи та наявні в матеріалах справи докази щодо доходів відповідачів дають змогу зробити чіткий висновок про використання [PERSON] позичених коштів для потреб та інтересів сім`ї. Відповідачкою не підтверджено, що у сім`ї було достатньо коштів для будівництва будинку. Правовідносини позики виникли між [PERSON] та [PERSON] з початку будівництва житлового будинку, приблизно з 2016 року. Кошти позичалися частинами, по 20-30 тисяч доларів США, в міру проведення будівельних робіт. Загальна сума позичених коштів склала 120000 доларів США. [PERSON] та [PERSON] перебували в дружніх, довірливих стосунках, тому договори між ними не укладались, розписки теж. [PERSON] запевняв, що позичені кошти будуть повернуті, одним з варіантів був продаж нерухомості, зокрема квартири по [ADDRESS] , яка належить його батькам. Починаючи з 2019 року, [PERSON] частково повертав отримані у позику кошти. Сума повернутих коштів протягом 2019 2021 років склала 20000 доларів США. Оскільки з кінця 2022 року [PERSON] перестав повертати кошти, [PERSON] наполіг на укладенні між ними письмового договору позики (розписки), що слугувала підставою для даного позову. Крім того, він дізнався про рішення Луцького міськрайонного суду від 09.11.2022 року, яким [PERSON] та [PERSON] розділили між собою збудовану нерухомість, а саме земельну ділянку, розміром 0, 1261 га в с. Струмівка, Луцького району для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (0712884800:03:001:2632) та житловий будинок [ADDRESS] . З огляду на це у нього виникли сумніви з приводу доброчесності позичальника та можливості повернення позичених коштів. Відповідач [PERSON] не заперечує факт отримання позики та використання її на будівництво спільного з [PERSON] будинку, а отже використання позики в інтересах сім`ї. Отже, [PERSON] та [PERSON] повинні нести солідарний обов`язок із повернення отриманих в позику коштів. Ухвалою Локачинського районного суду від 11.01.2024 року підготовче провадження у даній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму боргу в розмірі 100\~000 доларів США, сплачений судовий збір. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що докази понесення витрат та відповідний розрахунок будуть подані протягом 5-ти днів після ухвалення рішення відповідно до вимог ЦПК. Зазначив, що позивач позичав по 20-30 тисяч доларів США, починаючи з 2016 року. Загальна сума переданих коштів склала 120000 доларів США. Повернув [PERSON] до звернення з позовом 20000 доларів США. Відносини позики між позивачем та відповідачем виникли з 2016 року, однак не оформлялися розписками чи договорами позики. Так, 03.05.2016 року [PERSON] передав [PERSON] 40000 доларів США, 20.03.2017 року 20000 доларів США, 04.07.2017 року 20000 доларів США, 23.04.2018 10000 доларів США, 15.02.2019 року 30000 доларів США. Кошти передавалися [PERSON] готівкою в доларах США. 17.12.2019 року [PERSON] повернув [PERSON] 5000 доларів США, 19.11.2020 6000 доларів США, 09.06.2021 року 2000 доларів США, 08.12.2021 року 2000 доларів США, 05.09.2022 року 2000 доларів США, 02.12.2022 року 3000 доларів США. Зі слів [PERSON] , він кошти позичав на будівництво житлового будинку. Також, він стверджував, що поверне кошти з продажу квартири по [ADDRESS] , яка належить його батькам. Оскільки [PERSON] кошти не повертав, то 20.07.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики, оформлений розпискою, для підтвердження факту передання коштів. Відповідач в судовому засіданні визнав позов частково, пояснив, що з 2013 року перебуває в шлюбі з співвідповідачем [PERSON] . В липні 2014 році він купив земельну ділянку в с. Струмівка, Луцького району для будівництва житлового будинку. З [PERSON] він перебував в дружніх стосунках, останній займався підприємницькою діяльністю, а саме ремонтом, продажем мобільних телефонів, систем відеонагляду, він час від часу йому допомагав і планував звільнитися з роботи. В кінці 2015 року він почав будувати будинок на земельній ділянці в с. Струмівка, для будівництва будинку періодично позичав кошти в [PERSON] , оскільки перебував з ним в дружніх стосунках. При цьому, жодних договорів та розписок між ними не укладалалось. Підтвердив, що 03.05.2016 року [PERSON] передав йому 40000 доларів США, 20.03.2017 року 20000 доларів США, 04.07.2017 року 20000 доларів США, 23.04.2018 10000 доларів США, 15.02.2019 року 30000 доларів США. 17.12.2019 року він повернув [PERSON] 5000 доларів США, 19.11.2020 6000 доларів США, 09.06.2021 року 2000 доларів США, 08.12.2021 року 2000 доларів США, 05.09.2022 року 2000 доларів США, 02.12.2022 року 3000 доларів США. Решту позичених коштів [PERSON] не повернув. Кошти передавалися готівкою, в доларах США. Будинок він будував з кінця 2015 року по 2019 рік. Позичені кошти витрачав на купівлю будматеріалів, оплату праці працівників. Підтвердити дані обставини будь якими розрахунковими документами не може, оскільки в нього їх не збереглося. В липні 2022 року його дружина подала позов про виділення частки у спільному майні подружжя, а саме земльної ділянки та житлового будинку в [ADDRESS] . Дізнавшись про даний позов, [PERSON] подумав, що він шахрай і хоче уникнути повернення позичених коштів, а тому для підтвердження передачі [PERSON] коштів він написав розписку від 20.07.2023 року. Про розгляд Луцьким міськрайонним судом позову про виділення частки у спільному майні подружжя він знав, мав адвоката, крім того, подавав заяву про перегляд заочного рішення даного суду від 09.11.2022 року, яким його дружині виділено майна, однак йому було відмовлено. Про позичені кошти і використання їх на будівництво спірного будинку при розгляді даної справи не заявляв. Вважає, що оскільки ним було використано позичені кошти в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , даного будинку і земельної ділянки під ним виділено його дружині згідно рішення суду, то вона має сплатити і половину коштів, які він брав у [PERSON] в борг. Представник відповідача в судовому засіданні просив задовольнити позов, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму боргу в сумі 100\~000 доларів США, оскільки наявними у справі доказами підтверджено використання [PERSON] позичених коштів в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] , що також зафіксовано в письмовій розписці від 20.07.2023 року, укладеній між [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] в судові засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] та її представник, кожен зокрема, в судові засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Від відповідача [PERSON] 22.02.2024 року (а.с. 216) надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов не визнає, про що подано відзив. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, наведене, суд дійшов висновку, про можливість розгляду справи за відсутності позивача, відповідача [PERSON] та її представника. Заслухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] 18 липня 2013 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб скрії [NUMBER] , виданого Відділом ДРАЦСРС Луцького міського управління юстиції 18.07.2013 року (а.с. 29). На час розгляду даної справи шлюб між ними не розірвано. 09.07.2014 року на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 09.07.2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0722884800:03:001:2632, площею 0,\~1261 га, що розташована в с. Струмівка, Луцького району Волинської області (а.с. 31, 161-164). Відповідно до будівельного паспорту на забудову земельної ділянки забудовником [PERSON] забудову погоджено 15.01.2016 року (а.с. 158-174). 20.05.2019 року на підставі технічного паспорта від 25.04.2019 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.05.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житовий будинок [ADDRESS] , загальною пощею 266, 7 кв. м (а.с. 30). Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинскої області від 09.11.2022 року у справі № 161/9680/22, яке набрало законної сили 13.12.2022 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у спільному майні подружжя. Визнано за [PERSON] право васності на частину земельної ділянки, площею 0, 1261 га, що розташована за адресою: Воинська область, Луцький район, с. Струмівка, кадастровий номер 0722884800:03:001:2632 та на частину житлового будинку з надвірними спорудами, загальною пощею 266, 7 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 126, 127). Згідно розписки про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі від 20 липня 2023 року, яка підписана [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 100\~000 доларів США для погашення боргу за будівництво житлового будинку в с. Струмівка Луцького району зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 300 доларів США щомісячно. Всю суму боргу (позики) він зобов`язався повернути у строк до 10.09.2023 року (а.с. 7, а.с. 181- оригінал). Відповідно до довідки про доходи [PERSON] від 02.10.2023 року, виданої [INFO] , [PERSON] працює провідним спеціалістом відділення призову і з січня 2016 по вересень 2023 року отримав загальну суму доходів в розмірі 986864 грн.41 коп. (а.с. 39-41). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 частина 1 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина 2 статті 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Звертаючись з позовом [PERSON] стверджував, що кошти за договором позики між ним та [PERSON] , що був оформлений письмовою розпискою від 20 липня 2023 року були передані готівкою в доларах США до складення розписки, а саме частинами на протязі 2016 -2019 р.р. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив отримання коштів від [PERSON] згідно договору позики між ним та [PERSON] , що був оформлений письмовою розпискою від 20 липня 2023 року, кошти були передані готівкою в доларах США до складення розписки, а саме частинами на протязі 2016 -2019 р.р. З приводу викладеного, слід звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/667/18 від 08 вересня 2020 року, в якій зазначено що …. під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що правове значення розписки може не обмежуватися посвідченням певних обставин. Наприклад, відповідно до наведених вище положень абзацу третього частини першої статті 937 та частини другої статті 1047 ЦК України розписка може підтверджувати укладення договору зберігання в письмовій формі, підтверджувати укладення договору позики та його умов. Водночас, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Отже, з огляду на вищевикладені правові норми, суд приходить до висновку, що між позивачем [PERSON] як позикодавцем та відповідачем [PERSON] як позичальником, було укладено договір позики від 20.07.2023 року, яким посвідчується факт передання позикодавцем у власність позичальнику грошових коштів у розмірі 100000 доларів США, що отримані позичальником до підписання цього договору. Отримання коштів підтверджується оригіналом розписки від 20.07.2023 року, поданим представником позивача в судовому засіданні і приєднаним до матеріалів справи. На даний час кошти за розпискою від 20.07.2023 року [PERSON] [PERSON] не повернуті, що ними підтверджено в судовому засіданні та наданим позивачем оригіналом розписки. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). [PERSON] згідно розписки від 20.07.2023 року був зобов`язаний повернути борг Плескоту в розмірі 100000 доларів США до 10.09.2023 року. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зміст статті 541 ЦК України свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526цс18)). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладено в названій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд звертає увагу, що ненадання письмової згоди другого з подружжя на отримання позики саме по собі не вказує на відсутній солідарний обов`язок повернення боргу за договором позики. Проте, позивачем у цій справі не доведено належними та достатніми доказами укладення [PERSON] договорів позики саме в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах самого позичальника, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договором позики в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя. Стверджуючи, що позичені кошти були витрачені на будівництво будинку, а саме на купівлю будматеріалів та оплату послуг працівників співвідповідач [PERSON] не надав суду будь яких квитанцій та розрахункових документів, які підтверджували б його доводи. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, крім того оформленій після фактичного отримання коштів у позику, безумовно, не свідчить про те, що позика була витрачена на будівництво житового будинку та про обізнаність співвідповідача [PERSON] про існування такої позики (відповідає правовій позиції КЦСВС від 24.11.2021 року в справі № 675/347/18\~- ц) До того ж, зазначаючи, що кошти були витрачені на будівництво будинку, яке тривало протягом 2016 2019 рр., представник [PERSON] для підтвердження існування позики додав до матеріалів справи копію щорічної декларації [PERSON] за 2022 рік, в якій в розділі 13 «Фінансові зобов`язання» задекларовано [PERSON] позику, взяту у [PERSON] на суму 100000 доларів США. При цьому в графі дата виникнення зобов`язання зазначено 15.04.2021 року, тобто після закінчення будівництва будинку (а.с. 149-156). Крім того, суд бере до уваги що лише після звернення [PERSON] з позовом до суду про визначення частки в спільному майні подружжя та рішення суду про її виділення в листопаді 2022 року, в липні 2023 року [PERSON] та [PERSON] оформили письмову розписку про отримання [PERSON] в борг коштів для погашення боргу за будівництво будинку у с.\~Струмівка Луцького району, в вересні [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спірним договором позики від 20.07.2023 року, який останнім було визнано. Під час розгляду Луцьким міськрайонним судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділення частки в спільному майні подружжя, а саме земельної діянки та житлового будинку, [PERSON] про врахування боргів за будівництво будинку при поділі майна не заявляв, про наявність боргу не повідомляв. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність виникнення солідарного обов`язку у відповідача [PERSON] стосовно повернення коштів позичених її чоловіком за договором позики, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, які звернені до відповідача [PERSON] . Разом з тим, наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт отримання [PERSON] грошей у позику від позивача, а тому наявні підстави для стягнення позики згідно договору позики, оформленого розпискою від 20 липня 2023 року з [PERSON] . Слід зазначити, що відповідно до Правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, викладеної у Постанові №205/1680/15-ц від 20.02.2019 року у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача [PERSON] суми боргового зобов`язання саме у іноземній валюті - доларах США. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15\~000 грн, суд зазначає таке. Частина 8 статті 141 ЦПК України встановлює, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що документальне підтвердження витрат на правничу допомогу буде надано впродовж 5 днів з моменту винесення судового рішення, тому питання щодо стягнення судових витрат буде вирішено судом в порядку передбаченому ст. 270 ЦПК України за наявності подання відповідних доказів. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено в частині вимог до відповідача [PERSON] , однак з нього стягнуто всю суму боргу, то сплачений позивачем судовий збір при поданні позову слід стягнути з відповідача [PERSON] .

Outcome: partial