Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання підземної автостоянки та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за обслуговування паркінгу в розмірі 4 412,97 грн., а також стягнути судовий збір. В обґрунтування позову зазначило, що є суб`єктом господарювання у сфері надання житлово-комунальних послуг, здійснює обслуговування багатоквартирних житлових будинків у Голосіївському районі м. Києві, в тому числі здійснює обслуговування на договірних засадах вбудованих підземних автостоянок (паркінгів), де забезпечує прибирання, цілодобову охорону, надання комунальних послуг, обслуговування систем пожежогасіння, тощо, а також формує і надає споживачам рахунки на оплату наданих послуг згідно їх вартості. Позивач надає вказані послуги за адресою по [ADDRESS] . Відповідач є власником машиномісця № [NUMBER] , блок Б за вказаною адресою. Наприкінці 2021р. співвласниками підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] було прийнято рішення, згідно якого індивідуальні договори між позивачем та власниками машиномісць були розірвані, а натомість співвласниками був укладений з позивачем колективний договір №Б-1 від 01.12.2021р. про відшкодування за обслуговування паркінгу. Свої обов`язки по оплаті послуг відповідач не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. Оскільки в добровільному порядку відповідач не сплачує заборгованість, ТОВ «УП «Венеція» звернулось до суду за захистом права, яке вважає порушеним, та просить стягнути заборгованість за період з 01.08.2022р. до дати 28.02.2023р. та з 01.07.2023р. по 31.07.2023р. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26.12.2023р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися поштою без їх отримання відповідачем. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом приходить до наступних висновків. Згідно Договору купівлі-продажу машиномісця від 02.10.2021р. відповідач [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] , блок Б, у підземній автостоянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись із позовом, позивач зазначає про те, що на підставі акту прийому-передачі підземної стоянки від 01.09.2008р. «ТМО «Ліко-Холдинг» передало, а ТОВ «Ліко-Житлосервіс» прийняло на обслуговування введену в експлуатацію у складі житлового будинку по [ADDRESS] підземну автостоянку блок А на 10 машиномісць та блок Б на 34 машиномісця. Наприкінці 2021р. співвласниками підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] було укладено колективний договір №Б-1 від 01.12.2021р. про відшкодування за обслуговування паркінгу. Придбавши машиномісце № [NUMBER] в паркінгу за адресою: [ADDRESS] відповідач став правонаступником попереднього власника [PERSON] в колективному договорі. Після набуття машиномісця №25 у власність відповідач особисто споживав електроенергію, але здійснив її часткову оплату, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальними послугами визначається результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуги з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Частина 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а з таким правом споживача прямо кореспондується і його обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону). Так, згідно Акту прийому-передачі підземної автостоянки від 01.09.2008р. ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг» передало, а ТОВ «Ліко-Житлосервіс», яке згідно протоколу загальних зборів учасників від 09.11.2021р. змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція», прийняло в обслуговування введений згідно акту «Про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта» №880 від 26.06.2008р. підземну автостоянку на 44 машиномісця загальною площею 2 226,8 кв.м. Всі машиномісця в підземній автостоянці передані згідно списку фізичних та юридичних осіб, які вклали власні кошти в будівництво підземної автостоянки по [ADDRESS] . 01.12.2021р. між позивачем, як виконавцем, та співвласниками підземної автостоянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , як колективним споживачем, укладено Договір Б-1 про відшкодування за обслуговування паркінгу, за яким виконавець надає послуги з обслуговування підземної автостоянки (паркінгу) за адресою: [ADDRESS] , а колективний споживач відшкодовує вартість обслуговування в розмірі та на умовах, визначених цим Договором. Разом з тим, як встановлено вище, відповідач є власником машиномісця за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Матеріали справи не містять доказів того, що позивач надає послуги відповідачу за адресою: [ADDRESS] , оскільки і Акт прийому-передачі від 01.09.2008р., і Договір №Б-1 про відшкодування за обслуговування паркінгу від 01.12.2021р. стосуються обслуговування паркомісць за іншою адресою: [ADDRESS] . Так само як і матеріали справи не містять доказів того, що відповідач є власником машиномісця за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed