Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 05.03.1997 по 18.11.2014; визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що позивач почала проживати однією сім`єю із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю з січня 1997 року, а 1998 року переїхали на інше місце проживання: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] познайомилися на роботі у 1988 році й з того моменту зав`язалися стосунки. На новий 1997 рік [PERSON] переїхав до позивача та почав постійно проживати з нею. На початку фактичного спільного проживання із позивачем [PERSON] ще був одружений з іншою жінкою, але вже 04 березня 1997 року шлюб розірвано. [PERSON] та [PERSON] уклали офіційний шлюб 18 листопада 2014 року. За час спільного проживання однією сім`єю позивача з [PERSON] , у період із 1997 року по 2014 рік вони вели спільне господарство, придбали рухоме та нерухоме майно, зокрема 08 грудня 1997 року квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також здійснювали певні грошові заощадження. Разом позивач та [PERSON] прожили багато років до самої його смерті. [INFO] [PERSON] помер, спірна квартира увійшла до спадкової маси повністю, однак це порушує права позивача. Квартира придбана померлим під час спільного проживання із позивачем під час їх спільної праці і за спільні кошти. З 1997 по 2021 рік позивач регулярно працювала спільно з [PERSON] на одному підприємстві «Орфей», також у позивача були власні заощадження, які вона також вклала у купівлю квартири. Для купівлі квартири та проведення ремонту позивач та померлий продали власні земельні ділянки. Також позивачем продано свої акції Відкритого товариства «Орфей» на суму 3000 грн. Після проведення ремонту у новій спільно купленій квартирі та закупівлі меблів, [PERSON] та позивач разом з молодшою донькою позивача переїхали з квартири за адресою: [ADDRESS] до квартири за адресою: [ADDRESS] , де продовжили спільне проживання. Спільно проводили всі свята, разом продовжили працювати на одному підприємстві, часто спільно відпочивали сім`єю, про що свідчать численні фото та відео. У зв`язку з відсутністю у позивача підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлим у період з 1997 по 2014 рік, у неї відсутня можливість підтвердити свої майнові права на 1/2 квартири, яка була спільно набута за час спільного проживання за рахунок спільної праці та спільних коштів. З цих підстав просить позов задовольнити (а.с.5-98). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року відкрито загальне позовне провадження. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні (а.с.100-101). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року розпочато підготовче судове засідання, задоволено клопотання позивача про виклик свідків (а.с.113-114). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року витребувано у приватного нотаріуса КМНО Семенюк Л.О. належним чином завірений договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований за № 570 від 05.12.2009, де [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON] ) є продавцем земельної ділянки, витребувано з П`ятої державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Марцинкевича Л.А. спадкову справу № 73/2022 про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , 1949 р.н., який помер [INFO] (а.с.117). 14.03.2023 на виконання ухвали суду з П`ятої державної нотаріальної контори ЦМУМЮ (м. Київ) надійшла копія спадкової справи (а.с.123-152). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2023 року повторно витребувано у приватного нотаріуса КМНО Семенюк Л.О. належним чином завірений договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований за № 570 від 05.12.2009, де [PERSON] (шлюбне прізвище - [PERSON] ) є продавцем земельної ділянки (а.с.168). 17.04.2023 до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що спірна квартира придбана 08 грудня 1997 року померлим [PERSON] , яких-небудь належних та допустимих доказів того, що квартира купувалась за рахунок коштів, отриманих від спільної праці, позивачем не надано, так само як не надано якої-небудь письмової угоди між ними. У той же час, наявність особистих грошових коштів на придбання квартири у померлого підтверджується фактом продажу нерухомості (а.с.174-184). 14.09.2023 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів, які отримано на виконання ухвали суду (а.с.205-209). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.210-211). У судовому засіданні 30 січня 2024 року приведено до присяги та допитано свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.222-232). У судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити, встановити факт проживання однією сім`єю, визнати квартиру спільною сумісною власністю та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. Позивач під час розгляду справи підтримала свого представника, просила позов задовольнити. Додатково вказала, що з померлим [PERSON] проживали тривалий час однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюб, за спільні кошти та спільною працею змогли придбати квартиру за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведеністю покупки спірної квартири за спільні кошти позивача та померлого. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з приписами ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Частиною 1 ст.80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як вбачається зі змісту позовної заяви, встановлення вказаного юридичного факту позивачу необхідне саме для отримання спадщини та для підтвердження майнових прав позивача на спірну квартиру. У постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст.ст.3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 04 березня 1997 року розірвали шлюб, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №107 (а.с.34). Згідно з копією трудової книжки, [PERSON] з 10 жовтня 1988 року прийнятий на роботу до Дослідно-експериментального заводу духових і ударних музінструментів м. Київ. ВАТ «Орфей» з 12 січня 2011 року перейменоване в ПрАТ «Орфей» (а.с.36 зворот). Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] з 07 січня 1982 року прийнята на роботу до Дослідно-експериментального заводу духових і ударних музінструментів м. Київ, у якому працювала до 02 квітня 2001 року (а.с.51). Згідно з копією ваучера, виданого ТОВ «Ірена-Тур» 20 червня 2002 року, [PERSON] та [PERSON] з 10 липня 2002 по 27 липня 2002 року відпочивали у готелі «Марат панс» у с. Гаспра (а.с.86). У матеріалах справи наявні копії рахунків за різні періоди 2007, 2009 років (а.с.90, зворот 91), квитанцій за 2008, 2012 роки (а.с.92) на сплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , де споживачами зазначено [PERSON] та [PERSON] . Позивачем надано флеш-носій, на якому містяться фото за періоди 1997-1998, 2000, 2001, 2002, 2004, 2005, 2007, 2008, 31.12.2011, 2011, 2012, 2014, 2019, 2021 роки та відео за 2003, 2009, 2010 роки. З наданих фото та відео вбачається спільне дозвілля [PERSON] та [PERSON] , відвідування спільно свят, різноманітних подій з життя (а.с.96). [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 18 листопада 2014 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №3326. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: [PERSON] (а.с.27). Відповідно до копії свідоцтва про смерті серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с.33). У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц зазначено, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Так, у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що з 1996 року знайомий з [PERSON] . Свідок разом зі своєю матір`ю (позивачем) та [PERSON] з 1997 року проживали за адресою: [ADDRESS] . Квартиру по [ADDRESS] мама та вітчим придбали у 1997 році за рахунок спільного бюджету. Мама та вітчим разом жили на [ADDRESS] , оскільки в квартирі на [ADDRESS] робили ремонт. [PERSON] та [PERSON] жили як сім`я, десь років 13-14 вони жили без шлюбу. Зі слів матері та вітчима відомо, що за їхні спільні кошти була придбана квартира на [ADDRESS] . У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є рідною молодшою сестрою померлого [PERSON] , а позивач є дружиною померлого. Позивача свідок знає більше 30 років, оскільки [PERSON] та [PERSON] проживали разом і разом працювали на одній фірмі. Позивач і померлий складали кошти, щоб купити спільну квартиру, а поки жили у квартирі позивача. У 1997 році [PERSON] повідомив свідку, що купляє квартиру, щоб жити разом із позивачем. Десь років 3-4 [PERSON] та [PERSON] проживали разом перед придбанням квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що є колишнім зятем позивача і її померлого чоловіка. Познайомився з ними у 2000 році. [PERSON] (дочка позивача) була його дружиною. [PERSON] та [PERSON] були родиною, проживали на [ADDRESS] . У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що з 1985 року проживає в будинку [ADDRESS] . Позивач це сусідка свідка, а з донькою позивача свідок дружила, оскільки однолітки, до того ж їхні батьки також дружили. [PERSON] свідок пам`ятає з 1997 року. Дочка позивача [PERSON] на свій день народження у січні 1997 році сказала, що [PERSON] залишається і буде жити разом із ними. Через рік вони купили квартиру і ремонтували її. [PERSON] та [PERSON] були сімейною парою. Коли проводжали [PERSON] (син позивача) в армію у 1996 році, позивач з померлим казали, що хочуть купити поруч квартиру, а на [ADDRESS] [PERSON] сказала свідку, що мама з вітчимом збирали разом гроші на квартиру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що з 1984 року проживає у [ADDRESS] . У 1998 році купили квартиру її сусіди позивач та [PERSON] . Спочатку вони там не жили, бо був ремонт. [PERSON] та [PERSON] це дружня родина, але не знає, чи були вони одружені. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є донькою позивача. З [PERSON] познайомилась у 14 років. Потім мама сказала, що у них з [PERSON] стосунки. [PERSON] до них часто приходив, а в 1997 році залишився з ними жити. [PERSON] для свідка був як батько, займався з нею німецькою мовою. Потім свідок одружилась, народила сина, а мама з вітчимом придбали гараж, квартиру, робили у квартирі ремонт. Також у судовому засіданні приведено до присяги та допитано позивача [PERSON] . Так, позивач повідомила, що з 1988 року знайома з [PERSON] . У 1997 році почав проживати з ними, разом працювали. Під час сумісного проживання на [ADDRESS] , вони купили гараж, автомобіль і квартиру на [ADDRESS] . Проживали як родина, відпочивали разом, опікувались разом батьками [PERSON] і мамою позивача. У березні 1997 року [PERSON] розлучився із колишньою дружиною. Для [PERSON] та [PERSON] штамп у паспорті був неважливим. Гроші були спільними. Стосунки були довірливими. Відповідачу 46 років, вона ніде не працює. Коли відповідач народила дитину, позивач і померлий також її доглядали. За місяць до смерті [PERSON] , відповідача почала його атакувати з приводу спадщини. [PERSON] просив позивача привести нотаріуса, проте [PERSON] думала, що [PERSON] виживе. [PERSON] перед смертю сказав, що позивачу доведеться з відповідачем судитись. [PERSON] та [PERSON] разом робили ремонт, навіть самі своїми руками. У березні 1997 року заробітна платня позивача була 180 грн, а чоловіка 200 грн. 08.12.1997 уклали договір купівлі-продажу квартири, у позивача були заощадження, а брокер жив у їхньому будинку. 08.12.1997 в одній нотаріальній конторі оформлено два договори. У позивача були заощадження та вклад у банку. Відповідачу померлий залишив 3-х поверховий будинок та автомобіль. Потім відповідач будинок продала і жила на ці кошти. Аналіз обставин, які повідомили вищезазначені свідки, свідчить про те, що позивач з померлим тривалий час проживали разом однією сім`єю, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №712/7830/16-ц зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. У той же час, необхідно звернути увагу, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з п.1 р.VII СК України цей Кодекс набирає чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України. Пунктом першим Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Таким чином, норми ст.74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Оскільки наявними у матеріалах справи доказами доведено проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 1997 року, то цей факт має бути встановлений саме з 01 січня 2004 року, тобто з дня набрання чинності СК України. Відтак позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до копії спадкової справи №73/2022 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] до П`ятої Київської державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини (а.с.125). 17.02.2022 року до органів нотаріату звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.147). Згідно з копією договору купівлі-продажу нерухомості від 08 грудня 1997 року, реєстраційний №D5921/13697, зареєстрованого на Київській універсальній біржі між брокером брокерської контори №524, який діяв по дорученню [PERSON] , діючої від імені [PERSON] і [PERSON] на основі довіреності та брокером брокерської контори № 524 , яка діяла по дорученню [PERSON] , уклали договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а.с.134). Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «КМ БТІ» від 19 травня 2022 року КВ-2022 №8612, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (рос.мова) на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 08.12.1997, №D5921/13697 та зареєстрованого в Бюро 16.12.1997 за реєстровим №357 (а.с.146). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (2482-12). Частиною другою ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша ст.368 чинного ЦК України. Згідно зі ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15. Відповідно до частини першої ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України. Абзацом першим частини другої ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V. Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок. Так, згідно з копією договору купівлі-продажу нерухомості від 08 грудня 1997 року, реєстраційний №D5921/13697, зареєстрованого на Київській універсальній біржі між брокером брокерської контори № 524 , який діяв по дорученню [PERSON] , діючої від імені [PERSON] і [PERSON] на основі довіреності та брокером брокерської контори № 524 , яка діяла по дорученню [PERSON] , уклали договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а.с.134). У п.4 договору купівлі-продажу зазначена дійсна вартість квартири 76 грн 95 коп. У п.5 договору купівлі продажу зазначено, що продаж здійснено за 26000 грн (а.с.134). Відповідно до довідки ПрАТ «Орфей» від 29 липня 2022 року №5, сума заробітної плати [PERSON] за 1996 рік становить 1618,79000 грн, за 1997 рік 1885,07000 грн (а.с.59). Згідно з витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 11 липня 2022 року, [PERSON] за звітний 1998 рік всього отримала 2333,06 грн, за 1999 рік 1660,48 грн, за 2000 рік 1986,60 грн, за 2001 рік 2765,41 грн, за 2002 рік 3918,21 грн, за 2003 рік 6137,10 грн, за 2004 рік 6370,35 грн, за 2005 рік 5864,25 грн, за 2006 рік 9097,38 грн, за 2007 рік 25763,67 грн, за 2008 рік 25348,46 грн, за 2009 рік 28540,72 грн, за 2010 рік 32418,33 грн, за 2011 рік 39446,09 грн, за 2012 рік 42448,62 грн, за 2013 рік 47725,32 грн, за 2014 рік 33837,11 грн, за 2015 рік 36933,78 грн, за 2016 рік 26140,14 грн, за 2017 рік 24092,62 грн, за 2018 рік 30288,00 грн, за 2019 рік 31719,80 грн, за 2020 рік 33068,40 грн, за 2021 рік 35126,90 грн (а.с.61-64). Відповідно до копії договору від 25 грудня 1997 року, [PERSON] (продавець) та ТОВ «Техінвест» (покупець), уклали договір, яким [PERSON] продала належні їй акції ВАТ «Орфей», а ТОВ «Техінвест» купив ці акції в кількості 30 штук, вартість проданих акцій визначається сторонами в сумі 3000 грн (а.с.65). Згідно з копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 грудня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №570, [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір, предметом якого є земельна ділянка, розташована на території сад. тов. «Калина» Бориспільського району Київської області, площею 0,060 га - надану для садівництва, кадастровий номер 3220882600:04:002:0762 (а.с.207). Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER], [PERSON] з 04 серпня 2004 року зареєстрована як ФОП (а.с.58). Згідно з копією договору купівлі-продажу нерухомості від 08 грудня 1997 року, реєстраційний №D5903/13672, зареєстрованого на Київській універсальній біржі між брокером брокерської контори № 524 , який діяв по дорученню [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та брокером брокерської контори № 749 , який діяв по дорученню [PERSON] , уклали договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а.с.38). У матеріалах справи наявні копії рахунків за різні періоди 2007, 2009 роки (а.с.90, зворот 91), квитанцій за 2008, 2012 роки (а.с.92) на сплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , де споживачами зазначено [PERSON] та [PERSON] . Також наявні копії товарних чеків, накладних, рахунків, рахунків-фактур за різні періоди 2011, 2012, 2014 років на оплату будматеріалів, меблів та техніки, як: кабелі, вимикачі, свердла, багети, фарби, ґрунтовка, блоки, сітки, двері, ручки, завіси, саморізи, диван, кухня «Марта МАФ», ліжко, матрац, теплиця, ущільнювач, шайба, інше (а.с.78-84). Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, вимоги позивача про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивачем доведено, що спірне майно було набуте [PERSON] та [PERSON] внаслідок їх спільної праці. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними, відтак позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial