Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача ПАТ Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 49938 грн 22 коп, з кожного окремо та понесених судових витрат. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] укладений кредитний договір № 037/02/2014/360 від 20 лютого 2014 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 87 840 гривень. Процентна ставка за користування кредитом 15,4 % річних. За користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 20,4 % річних. Строк повернення кредитних коштів, до 19 лютого 2017 року. Банк виконав договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти. В якості забезпечення зобов`язань за Кредитним договором між банком, позичальником та [PERSON] укладений договір поруки №037/02/2014/360 від 20 лютого 2014 року, за умовами якого відповідач-2 зобов`язався в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань по Кредитному договору. Відповідач припинив виконувати належним чином зобов`язання за Кредитним договором та не повертав кредитні кошти у визначених договором строк. Заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 01.02.2019 року (справа № 415/9813/18) за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено, солідарно стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 89907 гривень 39 копійок та судовий збір. Вказане рішення залишається невиконаним, боржники власні зобов`язання по сплаті заборгованості не виконують. Враховуючи викладені обставини, та виходячи з суми заборгованості в розмірі 89 907 грн 39 коп, встановленої в рішенні суду, що залишається невиконаним, позивачем заявляються грошові вимоги до відповідачів у розмірі 49 938 грн 22 коп з кожного окремо, з яких: заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 05.03.2019 року по 23.02.2023 року в розмірі 13367 грн 87 коп; заборгованість з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 05.03.2019 року по 23.02.2023 року в розмірі 36570 грн 35 коп. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Новозаводський районний суд міста Чернігова ухвалою від 30.11.2023 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належно , у матеріалах справи знаходиться клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с. 46-47). Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подали. З урахуванням викладеного вище судом 20.03.2024 постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до ч.4 ст. 223, статей 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 20.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 037/02/2014/360 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 87 840 гривень, процентна ставка за користування кредитом 15,4 % річних, а за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені договором (прострочена заборгованість) процентна ставка встановлюється в розмірі 20,4 % річних. Строк повернення кредитних коштів до 19.02.2017 року (а.с. 26-30). 20.02.2014 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк», [PERSON] та [PERSON] укладений договір поруки № 037/02/2014/360, згідно якого поручитель взяв на себе солідарне зобов`язання відповідати перед Банком по зобов`язаннях [PERSON] , які виникли між банком і позичальником на підставі кредитного договору № 037/02/2014/360 від 20.02.2014 року (а.с. 31). Заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 01.02.2019 року (справа № 415/9813/18) за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено, солідарно стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 89907 гривень 39 копійок та судовий збір. Вказане рішення залишається невиконаним, боржники власні зобов`язання по сплаті заборгованості не виконують. 07.02.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Ковалем В.О. винесені постанови про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №415/9813/18 виданого Новозаводським районним судом міста Чернігова 15.11.2021 року про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором (а.с. 22, 23). Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 037/02/2014/360 від 20 лютого 2014 року нарахована заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 12.03.2017 до 23.02.2022 року, у розмірі 13367 грн 87 коп, сума збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за той же період у розмірі 36570 грн 35 коп (а.с. 20). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до вимог ст.639 ЦК України договір являється обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із статями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває, та на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, оскільки банк після постановлення рішення суду від 2019 року не мав права нараховувати проценти, визначені умовами договору й відповідно має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних інфляційних витрат, визначених ст. 625 ЦПК України. При цьому, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Отже відповідачі зобов`язані відповідати перед позивачем у межах обов`язків, визначених положеннями ст.625 ЦК України, тобто сплатити позивачу встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Крім того, слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника так і до поручителя, оскільки останній, у зв`язку з винесенням судового рішення про стягнення заборгованості також набув статусу боржника. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом статей 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України). Згідно до п. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Пунктом 5.2. Договору поруки передбачено, що порука також припиняється, якщо Кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не визначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладання цього Договору. Фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Як зазначено в ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували докази, надані позивачем щодо розміру заборгованості по кредитному договору. Згідно із статтями 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частин 2, 3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доводи позивача про переривання строку позовної давності щодо похідних зобов`язань, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України шляхом подання у 23.11. 2018 року позову про стягнення основного зобов`язання не заслуговують на увагу з огляду на наступне. 23.11.2018 року позивач звертався до відповідачів з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів за користування кредитом. Інших вимог не пред`являв. Отже позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі №523/10255/15-ц). За статтею 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Позивач з даним позовом звернувся 24.10.2023 року. Відповідно до заявлених позовних вимог періодом нарахування коштів на підставі статті 625 ЦК України є період з 05.03.2019 до 23.02.2023 року. 30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу встановлено, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12.03.2020 до 22.05.2020 установлено на всій території України карантин. Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами КМУ, в останнє до 30.06.2023 року. Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин 1, 2 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. До набрання чинності Законом №540-ІХ не існувало норм щодо можливості продовження позовної давності (в тому числі встановленої статтями 257, 258 ЦК) у зв`язку з запровадженням карантину через пандемію COVID-19. Закон №540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови №211, починається саме з 12.03.2020 року. Із наведеного вбачається, що позовна давність щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат за період з 05.03.2019 до 11.03.2020 сплила до введення карантину, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо періоду нарахування коштів на підставі статті 625 ЦК України, починаючи з 12.03.2020 припадає на час дії карантину, тому поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. Таким чином, інфляційні втрати та 3 % річних підлягають стягненню саме за період з 12.03.2020 до 23.02.2023 року (в межах заявлених позивачем позовних вимог). Визначаючи розмір інфляційних втрат в межах позовних вимог слід помножити суму заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. За період з 12.03.2020 до 23.02.2022 року (742 дні) інфляційне збільшення з суми боргу 89907,39 грн (в межах заявлених позивачем позовних вимог) становить -21 898 грн (89907.39 x 1.243562 - 89907.39 ); Також, в межах строку позовної давності, наступний розрахунок 3% річних від простроченої суми: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, тобто: за період з 12.03.2020 до 23.02.2022 року (742 дні) штрафні санкції з суми боргу 89907,39 грн становлять -5 483,12грн (89907.39 x 3% x 742 : 365 ). Підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до статті 617 ЦК України судом не встановлено. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.15 на звороті), які відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в сумі 2 684 гривень. Ураховуючи, що позов задоволено частково, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 471,64 грн (2684х27381,12 /49938,22). На підставі викладеного та

Outcome: partial