Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

23 січня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що на початку травня 2004 року між нею та [PERSON] було узгоджено умови усного договору купівлі продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 61,7 кв. м., житловою площею 30,0 кв. м., з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в усній формі у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] погодили істотні умови договору купівлі-продажу. З метою виконання узгоджених з відповідачем істотних умов усного договору купівлі- продажу 12 травня 2011 року вона у присутності свідка [PERSON] передала [PERSON] завдаток в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, що підтверджується розпискою [PERSON] від 12 травня 2011 року. В подальшому на банківський рахунок дружини відповідача [PERSON] в ВАТ «Ощадбанк» вона перерахувала: 03 серпня 2011 року 1000 (одну тисячу) гривень; 08 вересня 2011 року 1600 (одну тисячу шістсот) гривень,- 12 жовтня 2011 року 1600 (одну тисячу шістсот) гривень; 16 листопада 2011 року 1600 (одну тисячу шістсот) гривень,- 21 грудня 2011 року 1400 (одну тисячу чотириста) гривень. Також вона передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 8800 (вісім тисяч вісімсот) гривень в рахунок плати за купівлю житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується розпискою [PERSON] від 25 травня 2012 року. Cтаном на 25 травня 2012 року вона сплатила відповідачу всю обумовлену ними суму вартості зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Однак протягом року після сплати повної суми, подальшого укладання договору купівлі-продажу у нотаріуса не відбулося. Через деякий час [PERSON] просто перестав виходити на зв`язок, і більше не з`являвся. Оскільки вона позбавлена можливості належним чином оформити договір купівлі продажу будинку, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом Посилаючись на викладене, відповідно до ст. 220 ЦК України, позивачка просила позов задовольнити повністю. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 29 січня 2024 року справу прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час судового засідання був повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~280\~ЦПК України,\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: 1)відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні встановлено, що 29 липня 2004 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1357, прийняв в дар у свою приватну власність житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №1106 від 16.09.2011, виданого директором Барвінківсько го КПТІ (а.с. 9). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відсудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 265693378 від 13.07.2021, власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 33-34) 12 травня 2011 року [PERSON] , на підтвердження істотних умов усного договору купівлі-продажу та передачі грошових коштів, у присутності свідків, було надано розписку відповідно до якої [PERSON] в рахунок здійснення договору купівлі продажу будинку, передала грошові кошти [PERSON] , який, в свою чергу, їх прийняв, про що свідчить його підпис у розписці. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що на початку травня 2011 року, між [PERSON] та [PERSON] в їх присутності було узгоджено умови усного договору купівлі продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] погодили такі істотні умови договору купівлі-продажу: - вартість будинку складатиме 24000 (двадцять три тисячі) гривень; -грошові кошти в розмірі 8000 (восьми тисяч) гривень [PERSON] мала віддати відразу в якості завдатку, а іншу частину виплатити частинами через банк переказами на ім`я дружини [PERSON] - Тоноян Норвард Ншані; -після сплати завдатку [PERSON] передає [PERSON] ключі від будинку та господарських споруд, а [PERSON] разом зі своїм сином та донькою переїдуть жити у вищевказаний житловий будинок, будуть його облаштовувати на власний смак та бажання, переоформлять особовий рахунок по електроенергії; -протягом року після сплати повної суми вартості даного об`єкту нерухомості [PERSON] зобов`язується підготувати всі необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу даного майна, та укласти письмовий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу з [PERSON] . Всі покладені на [PERSON] зобов`язання виконала у повному обсязі. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Беручи до уваги вищевикладене, ч.2 ст.220 ЦК України, те що сторони договору [PERSON] та [PERSON] домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення, суд визнає договір купівлі продажу нерухомого майна, укладений 12 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено ст. 328 ЦК України, передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Оскільки укладення договору купівлі-продажу проведено з порушенням ст.227 ЦК України, тобто без оформлення в нотаріальній конторі, позивач не має можливості розпоряджатися в повному обсязі своїм власним вищезазначеним майном. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved