Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «РІАЛЬТО» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги мотивує тим, що 02.07.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Ріальто» та [PERSON] був укладений договір № 210702-42811-1, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн., строком на 30 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування та 4 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Даний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua або https://monetka.ua та підписання Кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому станом на 21.11.2022 становить 18 300, 00 грн., яка складалася з: - 5000,00 гривень - заборгованості за кредитом; - 3300,00 грн. - заборгованості за нарахованими процентами за ставкою 2,2% за кожен день користування кредитом за період з 02.07.2021 року по 01.08.2021 року; - 10000,00 грн. - заборгованості за нарахованими процентами за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за періоду з 02.08.2021 року по 20.09.2021 року, яку позивач просить відшкодувати в судовому порядку, а також судові витрати у розмірі 2481 грн. та 9000 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача до суду не прибув, в матеріалах справи міститься письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, надав відзив на позовну в якому зазначив, що він не укладав з позивачем кредитний договір та коштів від нього не отримував. Таким чином, кредитний договір №210702-42811-1 від 02.07.2021 року є неукладеним. А у випадку доведеності позивачем перерахування ТОВ «ФК «Ріальто» на його банківську картку грошових коштів в сумі 5000,00 грн, відповідач не буде заперечувати щодо повернення фактично отриманих грошових коштів. Строк надання кредиту відповідно до п. 1.3. кредитного договору, на який посилається позивач, становить 30 днів. Нарахування заборгованості по відсоткам за межами строку кредитування є незаконним. При цьому, пункт 3.3. договору чітко передбачає нарахування відсотків за підвищеною ставкою - 4,0 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом, а не за кожен день прострочення, та у разі пролонгації договору. Отже, нарахування заборгованості по процентам на суму 10000,00 грн. за ставкою 4% за кожен день користування кредитом (1460% річних) за період з 02.08.2021 року по 20.09.2021 року за межами строку кредитування є безпідставним. Заявлена позивачем вимога щодо стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9000,00 грн, що на 4000,00 грн більше, ніж сума позики, про яку заявляє товариство є необґрунтованою. У даному випадку позовна заява є однією з найпростіших, шаблонною, не потребує взагалі жодних зусиль для кваліфікованого адвоката, окрім зміни прізвищ у позовній заяві та сум в прохальній частині. Про це також свідчить надані позивачем докази того, що адвокат Руденко виготовляє позовні заяви пакетно. Зокрема, за платіжним дорученням від 11.11.2022 року адвокат виготовив 16 позовних заяв (144000,00/9) разом з адвокатським запитом до кожної з ним, знаючи заздалегідь (маючи юридичну освіту) про отримання відмови у наданні інформації, яка є банківською таємницею. Категорія спору про стягнення заборгованості за кредитним договором є незначної складності, справа є малозначною, ціна позову становить 18300,00 грн., а витрати на правничу правову допомогу 9000,00 грн, що не є співмірним зі складністю справи, обсягом здійснених адвокатом робіт. Тому, відповідач просить суд зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 500,00 грн. та застосувати положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в залежності від результату розгляду справи. Враховуючи вищезазначене відповідач просить суд відмовити ТОВ «ФК «Ріальто» повністю у задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором №210702-42811-1 від 02.07.2021 року в загальному розмірі 18300,00 грн. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 02.07.2021 між ТОВ «фінансова компанія «Ріальто» та [PERSON] був укладений договір № 210702-42811-1, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн., строком на 30 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування та 4 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Протягом цього періоду відповідно до п.1.2 Кредитного договору Позивач нараховує відсотки за користування кредитом в сумі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування. Разом з тим, відповідно до п.3.3 Кредитного договору у разі порушення строків повернення кредиту встановлених п.1.3. Позичальник сплачує Товариству плату за неправомірне користування кредитом на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України проценти за підвищеною ставкою у розмірі 4% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день прострочення. Предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за договором позики, укладеним в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «РІАЛЬТО» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті https://monetka.com.ua та https://monetka.ua. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підтвердження укладення договору № № 210702-42811-1 від 02.07.2021 позивачем відображено послідовність укладення даного договору із якої вбачається, що 02.07.2021 о 07:58 год. відповідачем здійснено авторизацію в особистому кабінеті на сайті веб-сайті позивача, внесено особисті дані, обрано параметри кредиту: сума кредиту 5000,00 грн та строк 30 днів. Відповідач ознайомився з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, умовами кредитування, після чого на фінансовий номер телефону [NUMBER] був надісланий одноразовий ідентифікатор. 02.07.2021 о 08:15 год. відповідачем введено одноразовий ідентифікатор 777446 та акцептовано пропозицію укласти кредитний договір (а.с.13,15,16). Інформацією наданою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» та Довідкою про рух коштів від 10.03.2023 року № БТ/1358 підтверджується факт зарахування 02.07.2021 року на платіжну картку відповідача № [NUMBER] від позивача 5000 грн /а.с. 75-78/. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. З огляду на викладене вище, встановлено, що відповідач підписав електронний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому суд приходить до висновку, що факт укладення договору № 210702-42811-1 від 02.07.2021 підтверджується матеріалами справи та узгоджується із ст.ст. 6, 627 ЦК України та ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. За змістом ст.ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. За змістом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за Договором № 210702-42811-1 від 02.07.2021 року станом на 21.11.2022 року заборгованість становить 18 300, 00 грн., яка складалася з: - 5000,00 гривень - заборгованості за кредитом; - 3300,00 грн. - заборгованості за нарахованими процентами за ставкою 2,2% за кожен день користування кредитом за період з 02.07.2021 року по 01.08.2021 року; - 10000,00 грн. - заборгованості за нарахованими процентами на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за період з 02.08.2021 року по 20.09.2021 року (а.с.14). Вказаний розрахунок відповідачем не спростований. Доказів погашення заборгованості та спростування розрахунку заборгованості до суду відповідачем не надано. Отже, встановлені фактичні обставини свідчать про порушення договірних прав позивача, а тому на їх захист з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним Договором № 210702-42811-1 від 02.07.2021 року станом на 21.11.2022 року в розмірі 8 300, 00 грн., яка складалася з: - 5000,00 гривень - заборгованості за кредитом; - 3300,00 грн. - заборгованості за нарахованими процентами за ставкою 2,2% за кожен день користування кредитом за період з 02.07.2021 року по 01.08.2021 року. Вирішуючи позивні вимоги в частині стягнення 10000,00 грн. - заборгованості за нарахованими процентами на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за ставкою 4% за кожен день користування кредитом за період з 02.08.2021 року по 20.09.2021 року (а.с.14) суд виходить з наступного. Згідно п.3.3 Кредитного договору у разі порушення строків повернення кредиту встановлених п.1.3. Позичальник сплачує Товариству плату за неправомірне користування кредитом на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України проценти за підвищеною ставкою у розмірі 4% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день прострочення. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Як убачається з пункту 3.3 Кредитного договору, сторони домовились, що процентна ставка, визначена в цьому пункті Договору, нараховується відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, є обґрунтованими. Разом з тим, у пункті 8.38 постанови від 18.03.2020 № 902/417/18 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Суд вважає, що встановлений у п. 3.3 Кредитного договору розмір процентів (1460.00% річних), що нараховані за частиною другою статті 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а тому зменшує заборгованість за процентами з 10 000 грн до розміру заборгованості за тілом кредиту - 5000 грн . Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрату у розмірі 1803,13 гривень. Вирішуючи клопотання представника позивача про стягнення з Позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 грн, суд виходить з наступного. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3,8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз наведених норм вище нор дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість витрат та їх пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді представником позивача надано копію договору № 02/06/2022 від 02.06.2022 року про надання юридичних послуг, Акт приймання-передачі наданих послуг № 11 від 18.10.2022 року, згідно з яким правнича допомога щодо [PERSON] надана у сумі 9000 грн., копію платіжного доручення № 365 від 11.11.2022 року. Відповідач просить суд відмовити позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони є неспівмірними та непропорційними заявленим витратам у сумі 9000 грн. Розглянувши доводи сторін та надані докази на підтвердження понесення позивачем судових витрат у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з огляду на таке. Матеріалами справи підтверджується надання адвокатом Руденко К.В., усіх видів правничої допомоги за актом приймання-передачі послуг № 11 від 02.06.2022 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом з цим, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 137 та частиною третьою статті 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді. Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20. Як вбачається з матеріалів справи, правова позиція Позивача та Відповідача була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору, а адвокат Руденко К.В., надаває правову допомогу позивачу в інших аналогічних цивільних справах за позовом того самого Позивача, які стосуються кредитних правовідносин. З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи,

Outcome: partial