Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] , адвокат Донець В.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог представником позивачів вказано, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] на підставі: свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 15.03.2007 року виданого Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинськ міської ради. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 21936 в книзі 140, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності. Таким чином Позивачі є власниками квартири в якій зареєстровані та мешкають. Уповноваженим квартиронаймачем є [PERSON] , На теперішній час за адресою належної позивачам квартири, окрім Позивачів, зареєстровані, Відповідачі: - [PERSON] (невістка) [INFO] ; - [PERSON] (онук), [INFO] ; Дані обставини справи підтверджуються довідкою про склад сім`ї виданою 31.10.2023 року спеціалістом з обслуговування населення ТОВ «Абонент XXI». Згідно Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 вересня 2022 по справі №207/1424/22 шлюб між [PERSON] (Позивач №2) та [PERSON] (Відповідач №1) було розірвано. З позовом до суду зверталася [PERSON] , яка вказала, що спільне господарство не ведуть, фактично припинили шлюбні відносини, мешкають окремо. Після розірвання шлюбу дитина залишається проживати разом із матір`ю та буде нею виховуватися. Дані обставини справи зафіксовані у вищезазначеному рішенні суду а тому не підлягають доказуванню. Вже протягом тривалого часу, однак не менше ніж з 24.09.2019 року по 31.10.2023р. за місцем реєстрації фактично не проживають: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Актом про фактичне непроживання осіб від 14 листопада 2023р.. Не будучи обізнаним з правових питань Позивачі звернулися до адвоката Донець В.В. за наданням правової допомоги, і 31.10.2023 року між [PERSON] , [PERSON] та адвокатом Донець В.В. було укладено договір на надання правової допомоги, відповідно до умов якого представництво інтересів позивачів здійснює адвокат Донець В.В. З метою підтвердження факту не проживання відповідачів адвокат Донець В.В. звернувся з адвокатським запитом до КП КМР «Добробут», 03.11.2023 від КП КМР «Добробут» на електронну пошту представника надійшла інформація, що будинок по [ADDRESS] не перебуває в їхньому управлінні. Та повідомлено, що зазначений будинок знаходиться в управлінні Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Прометей-115». Факт не проживання вищезазначених громадян підтверджується Актом про не проживання від 14.11.2023р., складений головою ОСББ «Прометей-115» [PERSON]. Акт про не проживання надано особисто в руки 17.11.2023, як відповідь на адвокатський запит від 08.11.2023р. Відповідачам не чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , вони не зверталися до органів поліції з даного приводу, що підтверджується відповідним листом від 08.11.2023р. №44/22152 ГУНП в Дніпропетровській області Кам`янського РУП, який направлений як відповідь на адвокатський запит. Реєстрація Відповідачів за адресою місця мешкання Позивачів порушує їх права та спричиняє чималі матеріальні витрати на оплату комунальних витрат за утримання квартири. Також Позивачі не можуть звернутися до відповідних служб міста для оформлення субсидії на квартиру. Наразі всі витрати по утриманню квартири несуть Позивачі. Реєстрація Відповідачів є формальною, вони не мешкають за місцем реєстрації, а так само не беруть участі в оплаті комунальних витрат та утриманні квартири у належному стані. Вищезазначені обставини справи у своїй сукупності свідчать про порушення прав Позивачів з боку Відповідачів і необхідності захисту таких прав судом, шляхом визнання Відповідачів такими, що втратили право на проживання у спільній квартирі і як наслідок зняття Відповідачів з реєстрації за даною адресою. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, надали суду заяву щодо розгляду справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились. Судом вживалися заходи щодо повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Кам`янської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав клопотання щодо розгляду справи за його відсутності з урахуванням висновку органу від 16.02.2024 р. №8 вих-20/220 в якому зазначено, що визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації за адресою: [ADDRESS] не доцільним. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.280 та відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] на підставі: свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 15.03.2007 року виданого Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинськ міської ради. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 21936 в книзі 140, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності. Таким чином Позивачі є власниками квартири в якій зареєстровані та мешкають. Уповноваженим квартиронаймачем є [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї виданою 31.10.2023 року наданої спеціалістом з обслуговування населення ТОВ «Абонент XXI» на теперішній час за адресою: [ADDRESS] також зареєстровані: - [PERSON] (невістка) [INFO] ; - [PERSON] (онук), [INFO] ; Згідно Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 вересня 2022 по справі №207/1424/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З позовом до суду зверталася [PERSON] , яка вказала, що спільне господарство не ведуть, фактично припинили шлюбні відносини, мешкають окремо. Після розірвання шлюбу дитина залишається проживати разом із матір`ю та буде нею виховуватися. Відповідно до Акту про фактичне непроживання осіб від 14 листопада 2023р. складеного головою ОСББ «Прометей-115» [PERSON] , з якого вбачається, що вже протягом тривалого часу, однак не менше ніж з 24.09.2019 року по 31.10.2023р. за місцем реєстрації фактично не проживають: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно листа від 08.11.2023р. №44/22152 ГУНП в Дніпропетровській області Кам`янського РУП [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , вони не зверталися до органів поліції з даного приводу. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. У ст.7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч.3 ст.71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Згідно зі ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як було встановлено судом, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 24.09.2019 року. До правоохоронних органів з приводу перешкоджання їй у проживанні у вказаній квартирі не зверталась, таким чином [PERSON] втратила право користування в квартирі [ADDRESS] . Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У даному випадку неповнолітній [PERSON] мешкає разом із своєю матір`ю, відповідачкою [PERSON] з 24.09.2019 року. Відповідач [PERSON] не є родичем [PERSON] та [PERSON] , оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після розірвання шлюбу дитина залишається проживати разом із матір`ю та буде нею виховуватися, відповідачі спільно з позивачами не проживають, спільне господарство не ведуть. Реєстрація відповідачів у вказаній квартирі позбавляє їх можливості повноправно здійснювати свої права, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, а також тягне за собою додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в квартирі не має. За таких обставин, слід вважати доведеними факти, на які посилаються позивачі, як на підставу своїх вимог, тому, позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації підлягає задоволенню.

Outcome: approved