Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

25.01.2024 року на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2023 року про направлення справи за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області надійшла цивільна справа № 761/39941/23 за цивільним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 26.11.2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 940741961. 28.11.2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» зобов`язалося відступити ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимог, а ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» за плату на умовах, визначених цим договором. 31.12.2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до Реєстру боржників № 122 від 23.02.2021 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 940741961. 20.10.2022 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передало ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 2 від 06.03.2023 року до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 39\~786 грн. 52 коп., з яких: 15\~028 грн. 73 коп. сума заборгованості по основному боргу; 24\~757 грн. 79 коп. сума заборгованості по відсоткам. Всупереч умовам кредитного договору № 940741961 від 28.11.2018 року, не зважаючи на повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні, [PERSON] не виконав свого зобов`язання з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. При цьому з моменту отримання права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не здійснювало нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором № 940741961 від 28.11.2018 року в сумі 39 786 грн. 52 коп., з яких: 15 028 грн. 73 коп. сума заборгованості по основному боргу; 24 757 грн. 79 коп. сума заборгованості по відсоткам. З урахуванням вищевикладеного, позивач просив позовні вимоги задовольнити, стягнути зі [PERSON] вказану суму заборгованості, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 29.01.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подання заяв по суті справи. Судове засідання по справі призначалося неодноразово: 26.02.2024 року, 19.03.2024 року. У судові засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання. У позовній заяві представником позивача заявлено клопотання про проведення розгляду справи за його відсутності та висловлено згоду на ухвалення заочного судового рішення. Копію ухвали суду від 29.01.2024 року позивач та його представник отримали у свої електронні кабінети 29.01.2024 року, що підтверджується відповідними довідками, сформованими автоматизованою системою документообігу суду. Станом на 19.03.2024 року від сторони позивача не надходило жодних заяв, клопотань чи інших процесуальних документів. Відповідач у судові засідання не з`явився. Про дату, час та місце проведення судових засідань [PERSON] повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за його офіційно зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. Як вбачається з наявних у матеріалах справи зворотних поштових повідомлень, поштове відправлення з копією ухвали суду від 29.01.2024 року про відкриття провадження у справі разом копією позовної заяви, додатків до неї, а також разом з судовою повісткою на 26.02.2024 року, а також поштове відправлення з судовою повісткою на 19.03.2024 року повернуто до суду у зв`язку з закінченням строку зберігання. На момент судового розгляду від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що в позовній заяві ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 26.11.2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] укладено кредитний договір № 940741961 (а.с. 6-7). У п. 4.18 вказаного договору зазначається, що цей договір є електронним документом, створеним і збереженим в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. У п. 4.7 укладеного договору міститься положення, відповідно до якого сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитором в якості підпису позичальника буде використовуватись підпис одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. З урахуванням вищевикладеного, аналіз кредитного договору № 940741961 від 26.11.2020 року (а.с. 6-7) дає можливість зробити висновок, що вказаний договір укладений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» шляхом направлення комерційного електронного повідомлення (оферти) щодо можливості укладення кредитного договору та наданням [PERSON] згоди (акцепту) на укладення такого договору. Письмова форма кредитного договору № 940741961 від 26.11.2020 року, укладеного в електронному вигляді, містить реквізити підпису [PERSON] , зробленого за допомогою одноразового ідентифікатора. З договору вбачається, що [PERSON] 26.11.2020 року о 19 год. 36 хв. було підписано кредитний договір № 940741961 від 26.11.2020 року шляхом введення одноразового ідентифікатора (MNV4ZD89) в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА». У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Таким чином, суд вважає доведеним, що електронний кредитний договір № 940741961 від 26.11.2020 року був підписаний з боку [PERSON] шляхом використання одноразового ідентифікатора. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 940741961 від 26.11.2020 року (а.с. 6-7) ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» зобов`язалося надати [PERSON] кредит без конкретної споживчої мети на суму 2100 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані відповідно до п. 1.3, 1.4 або 1.5 цього договору. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит надається строком на 29 (двадцять дев`ять) днів від дати отримання кредиту [PERSON] . Протягом вказаного періоду здійснюється нарахування процентів за користування кредитом шляхом застосування дисконтної ставки в розмірі 0,32 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п. 1.3 договору). Згідно п. 1.4 кредитного договору якщо користування кредитом здійснюється понад строк, встановлений у п. 1.2, то для розрахунку процентів за користування кредитом застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожний день користування наданим кредитом. Підписавши даний договір, [PERSON] засвідчив обізнаність з Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (п. 4.1 договору). Підписанням даного договору сторони засвідчили погодження між ними всіх істотних умов кредитного договору (п. 4.5 договору). Таким чином, суд приходить до висновку, що між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] укладено в електронній формі кредитний договір № 940741961 від 26.11.2020 року, який був підписаний [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису. Між сторонами укладеного договору було погоджено всі істотні умови, позичальник засвідчив свою обізнаність з умовами надання кредиту. Разом з тим, суд приходить до наступних висновків. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання права вимоги за цим договором, якщо здійснювалося його відступлення, прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". У контексті вищевикладених висновків суд звертає увагу, що аналіз конструкції договору позики, передбаченої ст. 1046 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту отримання позичальником у речей, визначених родовими ознаками, зокрема, обумовленої сторонами договору суми грошових коштів. У свою чергу аналіз конструкції договору кредиту, передбаченої ст. 1054 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що кредитний договір має конструкцію консенсуального договору, тобто вважається укладеним з моменту погодження сторонами всіх істотних умов такого договору. З положень договору № 940741961 від 26.11.2020 року, укладеного між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] , дає можливість зробити висновок, що його сторони обумовили виникнення між собою саме кредитних відносин, тобто відносин, підставою для виникнення яких є укладення саме кредитного договору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту, що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. Вказаний висновок, зокрема, відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що матеріали поданої позовної заяви не містять жодного належного документального підтвердження (зокрема, квитанцій чи інших розрахункових документів) того факту, що ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» у відповідності до умов укладеного кредитного договору № 940741961 від 26.11.2020 року надало у власність [PERSON] погодженої суми кредиту у розмірі 2100 грн. 00 коп. шляхом перерахування на його картковий рахунок чи в будь-який інший спосіб. Наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 28) за кредитним договором 940741961 від 26.11.2020 року не спростовує вищевикладених висновків суду щодо відсутності доказів надання у власність позичальника визначеної суми кредитних коштів. Тим більше з вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що за весь час існування кредитних відносин [PERSON] не було сплачено жодної суми грошових коштів ані в якості повернення основної суми боргу, ані в якості сплати процентів за користування кредитом. Така поведінка позичальника в сукупності з вищезазначеними обставинами не тільки не спростовує висновків суду, але і посилює їх обґрунтованість. На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку про недоведеність позивачем факту отримання [PERSON] погодженої в кредитному договорі № 940741961 від 26.11.2020 року суми кредиту у розмірі 2100 грн. 00 коп. Крім того, судом встановлено, що позовні вимоги позивача стосуються стягнення зі [PERSON] , зокрема, основної суми заборгованості у розмірі 15\~028 грн. 73 коп. Як встановлено раніше, відповідно до п. 1.1 укладеного договору сума кредиту складає 2100 грн. 00 коп. Таким чином, у випадку неповернення позичальником наданої суми кредиту, сума основної заборгованості (тіло кредиту) мала б складати 2100 грн. 00 коп. Разом з тим, з матеріалів справи (а.с. 8-21) судом встановлено, що протягом 27.11.2020 року 21.01.2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено ряд додаткових угод до договору № 940741961 від 26.11.2020 року, якими у загальному підсумку суму кредиту було збільшено на 20\~000 грн. 00 коп. Крім того, додатковою угодою від 22.12.2020 року (а.с. 20) строк дії договору було продовжено на двадцять сім днів. Аналіз всіх вказаних додаткових угод до договору № 940741961 від 26.11.2020 року дає можливість зробити висновок, що всі угоди є невід`ємною частиною вказаного договору, а за своєю суттю додаткові угоди є угодами про внесення змін до основного кредитного договору. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. На відміну від кредитного договору № 940741961 від 26.11.2020 року, ані зі змісту додаткових угод, ані з будь-яких інших матеріалів справи неможливо встановити в який спосіб та формі ці додаткові угоди були укладені. Додаткові угоди не містять ані звичайних підписів їх сторін, ані посилання на їх укладення в електронній формі, у тому числі в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», з підписанням електронним підписом чи одноразовим ідентифікатором електронного підпису. Додаткові угоди, на відміну від кредитного договору від 26.11.2020 року, не містять і жодної інформації щодо дати, часу введення [PERSON] одноразового ідентифікатора електронного підпису в якості електронного підпису даних угод. Оскільки основний кредитний договір № 940741961 від 26.11.2020 року укладено сторонами в електронній формі та з використанням [PERSON] одноразового ідентифікатора електронного підпису, то в силу положень ст. 654 ЦК України, підписання додаткових угод до такого договору мало відбувалося в такій самій формі. Разом з тим, у матеріалах справи відсутнє будь-яке належне підтвердження, на підставі якого суд мав би можливість зробити висновок, що [PERSON] не тільки був обізнаний про зміст даних додаткових угод, але і підписав їх, надавши тим самим згоду на збільшення суми кредиту. Таким чином, суд, оцінюючи долучені до позовної заяви додаткові угоди, у тому числі про збільшення суми кредиту, не може враховувати їх як належний та допустимий доказ збільшення суми кредиту, а відповідно і збільшення суми основної заборгованості, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладення даних додаткових угод у тій самій формі, що і кредитний договір. Крім того, судом встановлено, що 28.11.2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 (а.с. 22-24). Позивачем у позовній заяві зазначається, що на підставі даного договору, що ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право вимоги ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до [PERSON] , яке виникло на підставі кредитного договору № 940741961 від 26.11.2020 року. А у подальшому, як слідує з обґрунтування позовних вимог, дане право вимоги перейшло від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до позивача на підставі договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року. Вирішуючи питання про набуття ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги за кредитним договором № 940741961 від 26.11.2020 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Судом встановлено, що сам договір факторингу № 28/1118-01 (а.с. 22-24) між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено ще 28.11.2018 року, тобто за два роки до моменту укладення між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] кредитного договору № 940741961, який укладений був лише 26.11.2020 року. З матеріалів справи підтверджується, що дійсно додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 року, укладеною між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», договір факторингу № 28/1118-01 було викладено у новій редакції. З п. 4.1 вказаного договору факторингу (а.с. 22) вбачається, що наявне право вимоги переходить до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» з моменту підписання сторонами договору відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Однак, на підтвердження отримання ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за цим договором факторингу права вимоги до [PERSON] , до позовної заяви позивачем додано лише копію нової редакції договору факторингу 28/1118-01 від 28.11.2018 року. Матеріали позовної заяви не містять жодних додатків вказаного договору: ані форми реєстру боржників, права вимоги щодо яких передається, про яку зазначається у п. 4.1 договору факторингу 28/1118-01 від 28.11.2018 року; ані самого реєстру боржників, в якому б містилися відомості про [PERSON] та передачу права вимоги до нього саме за договором № 940741961 від 26.11.2020 року, та з підписанням якого пов`язується отримання права вимоги до вказаних боржників. У позовній заяві позивач посилається на реєстр боржників № 122 від 23.02.2021 року, як додаток до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року. Однак копію вказаного реєстру боржників суду не надано. При цьому, як вбачається з переліку додатків до позовної заяви, сформованого позивачем, копія вказаного документа не була зазначена і як додаток до позовної заяви, тобто не долучалася позивачем при поданні у встановлений процесуальним законодавством строк доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того, суд звертає увагу, що матеріали поданої позовної заяви також не містять і належного підтвердження здійснення фактором розрахунків за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року за отримання відповідних прав вимог. Таким чином, на основі наданих позивачем доказів, суд не може зробити висновок, що до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перейшло право вимоги до [PERSON] , яке виникло з кредитного договору № 940741961 від 26.11.2020 року. Оскільки отримання позивачем права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 940741961 від 26.11.2020 року пов`язується з укладенням між позивачем та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року, а матеріали справи не дають можливості зробити висновок про отримання такого права вимоги ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», то суд не може зробити висновок, що вказане право вимоги до [PERSON] могло бути отримано позивачем на підставі договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року. Хоча, як додаток до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року, позивачем надається витяг з Реєстру прав вимог № 2 (а.с. 27), в якому значиться [PERSON] та право вимоги до нього за кредитним договором № 940741961 від 26.11.2020 року, вказаний витяг як такий, що не містить підписів сторін договору факторингу чи будь-якої прив`язки, посилання, відображення основного документа у виді реєстру прав вимог, у сукупності з вище встановленими обставинами, оцінюється судом критично в аспекті його достовірності як доказу отримання позивачем права вимоги до [PERSON] . З урахуванням вищевикладеного, позивачем не доведено, а суд не може зробити висновок про отримання ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 940741961 від 26.11.2020 року. З урахуванням вищевикладених висновків суду, на основі досліджених матеріалів справи, керуючи принципом змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що стороною позивача не надано достатньої сукупності належних, допустимих, достовірних доказів, на підставі яких суд мав би можливість зробити висновок та допустити вірогідність існування обставин, які зазначаються у позовній заяві, зокрема, отримання позичальником у власність кредиту, збільшення суми кредиту на розмір, зазначений у позовній заяві, отримання позивачем права вимоги за кредитним договором. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх недоведеність. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, слід залишити за ним. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed