Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

У липні 2023 року адвокат Калініченко Борис Ігорович в інтересах [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Центр забезпечення» Управління справами Апарату Верховної ради України», в якому просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 39 886,82 грн., заборгованість по заробітній платі у розмірі 56 503,99 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 199 298,04 грн.. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.04.2019 [PERSON] був прийнятий на посаду інженера державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» (далі - ДП МОУ «КУМіБ»). 19.11.2019 позивача переведено на посаду начальника відділу виробництва ДП МОУ «КуМіБ». 03.03.2020 позивача переведено на посаду начальника відділу управління майном ДП МОУ «КуМіБ», що підтверджується трудовою книжкою. Наказом Міністерства оборони України № 43 від 15.02.021 «Про створення підприємства «Автобаза» шляхом виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ» вирішено створити ДП «Автобаза» шляхом його виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ», до якого переходять за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки. У подальшому ДП «Автобаза» було перейменовано у ДП «Центр забезпечення «Управління справами Апарату Верховної ради України. 06.09.2021 на підставі наказу № 196 [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу управління майном ДП МОУ «КУМіБ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України шляхом його переводу ДП «Автобаза». При переведенні за позивачем було збережено невикористану відпустку у кількості 61 календарний день. Наказом від 06.09.2021 № 2 «Про прийняття на роботу» [PERSON] було прийнято на посаду начальника відділу управління майном ДП «Автобаза» з 07.09.2021 і згідно ст. 81 КЗпП України при переведенні за позивачем було збережено невикористану відпустку у кількості 61 календарний день. 30.11.2022 наказом № 39 звільнено [PERSON] з посади начальника відділу управління майном з 30.11.2022 за його власним бажанням, яким окрім іншого вирішено виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористану ним відпустку у розмірі 30 календарних днів. 01.12.2022 [PERSON] видано довідку № 0000-000020 про нараховану заробітну плату за період роботи на ДП «Автобаза», якою визначено виплатити позивачу 56 503,99 грн заробітної плати, а також залишок невикористаної відпустки у кількості 36 календарних днів, які були передані відповідачу від ДП МОУ «КУМіБ». Однак, відповідач у порушення приписів ст. 116 КЗпП України не виплатив всіх належних позивачу при звільненні сум. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 липня 2023 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. 21 вересня 2023 року представник позивач подав клопотання про долучення доказів сплати судового збору, 22 вересня 2023 року - клопотання про уточнення анкетних даних. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/11899/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано у відповідача документи. 19 жовтня 2023 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірну заборгованість позивачу повинно виплатити ДП МОУ «КУМіБ», оскільки дане підприємство не розрахувалося з працівником при звільненні. Відповідач зазначив, що нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено можливості роботодавця передавати іншому підприємству заборгованість по заробітній платі, натомість обов`язок щодо виплати заробітної плати працівникові, зокрем і при звільненні, має індивідуальний характер і не може передаватися у будь-який спосіб іншій особі. Також відповідач вважає, що працівник у разі переведення на інше підприємство має право вимагати компенсацію за невикористані дні відпустки з цього підприємства включно за умови перерахування за бажанням працівника такої компенсації на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. 13 листопада 2023 року позивач подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якій він вказує, що законодавством України не заборонено передання зобов`язань із виплати заробітної плати та інших належним працівникові платежів від одного суб`єкта господарювання до іншого, а оскільки відповідач прийняв на підставі розподільчого балансу та акту приймання-передачі заборгованість по заробітній платі та дні невикористаної відпустки від ДП МОУ «КУМіБ», не оскаржив їх дійсність, позивач має право вимагати їх виплату саме від відповідача. Щодо вимог про компенсацію днів невикористаної відпустки, позивач зазначає, що така виплата не залежить від перерахування компенсації з попереднього місця роботи працівника, оскільки при переведенні [PERSON] бажав зберегти саме дні невикористаної відпустки, а не компенсацію. Щодо строку позовної давності позивач вказує, що оскільки з 12.03.2020 по 01.07.2023 на території України діяв карантин, а також оскільки відповідачем не виконано своїх зобов`язань щодо виплати позивачу усіх належних сум, перебіг стоків позовної давності станом на день звернення до суду не почав свого обчислення. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року вирішено проводити розгляд справи № 753/11899/23 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Центр забезпечення» управління справами апарату Верховної ради України» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, нарахованої та невиплаченої зарплати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи на 16 січня 2024 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 січня 2024 року відкладено судове засідання на 14 лютого 2024 року, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державне підприємство Міністерства оборони України «Київське управління механізації та будівництва» та витребувано у Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації та будівництва» документи. 13 лютого 2024 року від Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації та будівництва» надійшли документи на виконання вимог ухвали суду. 14 лютого 2024 року розгляд справи відкладено на 20 березня 2024 року. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 15.02.2021 наказом Міністерства оборони України № 43 «Про створення підприємства «Автобаза» створено ДП «Автобаза» шляхом виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ», до якого переходять за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки. У подальшому ДП «Автобаза» було перейменовано у ДП «Центр забезпечення «Управління справами Апарату Верховної ради України. На виконання вимог наказу № 43 комісією зі створення ДП «Автобаза» було сформовано розподільчий баланс, яким розподілено майно, права та обов`язки між ДП МОУ «КУМіБ» та ДП «Автобаза». 01.07.2021 ДП МОУ «КУМіБ» та ДП «Автобаза» склали акт приймання-передачі майна, прав та обов`язків, відповідно до якого ДП МОУ «КУМіБ передало ДП «Автобаза», зокрема, заборгованість із заробітної плати [PERSON] у розмірі 56 503,99 грн, а також невикористану відпустку за період роботи на ДП МОУ «КУМіБ» у кількості 61 календарних дні. 06.09.2021 [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу управління майном ДП МОУ «КУМіБ» в порядку переведення згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України до ДП «Автобаза», що підтверджується копією наказу № 196 від 06.09.2021. Згідно ст.81 КЗпП України при переведенні збережено за ним невикористану відпустку у кількості 61 календарний день за період: 18.04.2019-17.04.2020 - 17 календарних дня; 18.04.2020-17.04.2021 - 31 календарний день; 18.04.2021-06.09.2021 - 13 календарних дня. 06.09.2021 [PERSON] прийнято на посаду начальника відділу управління майном ДП «Автобаза» з 07.09.2021, що підтверджується копією наказу № 2 від 06.09.2021 та записом у трудовій книжці. Згідно ст.81 КЗпП України при переведенні збережено за ним невикористану відпустку в кількості 61 календарних дня. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1448-р від 03.11.2021 цілісний майновий комплекс ДП «Автобаза» із сфери управління Міністерства оборони передано до сфери управління Управління справами Апарату Верховної Ради України. Наказом ДП «Центр забезпечення» № 39 від 30 листопада 2022 року [PERSON] звільнено з посади начальника відділу управління майном з 30.11.2022 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Встановлено бухгалтерії виплатити грошову компенсацію невикористаної відпустки за 30 календарних дні. Таким чином, трудові відносини між позивачем та ДП МО України «Київське управління механізації і будівництва» припинилися 06.09.2021, при цьому, з 07.09.2021 відповідні трудові відносини виникли між позивачем та ДП «Автобаза», яке було створено шляхом виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ» та до якого перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права та обов`язки ДП МО України «Київське управління механізації і будівництва», включаючи заборгованість із заробітної плати в розмірі 56 503,99 грн та при переведенні збережено за ним невикористану відпустку у кількості 61 календарних дні невикористаної за час роботи в ДП МО України «Київське управління механізації і будівництва». Відповідно до ст. 109 ЦК України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. За приписами ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 КЗпП України за бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення. Як передбачено ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З огляду на те, що позивач був звільнений 30.11.2022, однак у день звільнення йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати в розмірі 56 503,99 грн, що була передана ДП «Автобаза» під час виділу зі складу ДП МОУ «КУМіБ» згідно розподільчого балансу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що виплату заборгованості по заробітній платі позивачу має здійснити ДП МОУ «КУМіБ», оскільки вони спростовуються актом приймання-передачі майна, прав та обов`язків від 01 липня 2021 року, яким передано ДП «Автобаза» заборгованість із заробітної плати у розмірі 56 503,99 грн та невикористану [PERSON] відпустку. Вказаний акт підписаний ДП МОУ «КУМіБ та ДП «Автобаза». За ст. 109 ЦК України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. До позовної заяви долучена копія розподільчого балансу на 01 липня 2021 року підписана директором ДП МОУ «КУМіБ та головою комісії ДП «Автобаза», що підтверджує перехід визначених актом від 01 липня 2021 року майна, прав та обов`язків до ДП «Автобаза». Крім того, за період роботи в ДП «Автобаза» позивач не використав належні йому 36 календарних днів відпустки, що була передана від ДП МОУ «КУМіБ», а відтак, згідно положень ст. 116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був при звільненні працівника виплатити йому грошову компенсацію за 36 календарних днів невикористаної відпустки. Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Згідно з п. 2 розділу 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи те, що заробітна плата позивача за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки складає 284 747,57 грн, то середньоденна заробітна плата становить 1 106,90 грн (284747,57 грн / 257 робочих днів). Такими чином, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку складає 39 886,82 грн (36 днів невикористаної відпустки х 1106,9 грн (середня заробітна плата за день). Твердження представника відповідача про те, що ДП МО України «КУМіБ» не перерахувало ДП «Автобаза» компенсацію за невикористані дні відпустки, а тому позивач позбавляється права на отримання компенсації відпустки при звільненні від відповідача суд оцінює критично, оскільки позивач не використав відпустку вже під час своєї роботи у відповідача, а тому у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. У матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо виплати позивачу заборгованості із заробітної плати в розмірі 56 503,99 грн та 39886,82 грн компенсації за невикористану відпустку у день його звільнення - 30.11.2022, що вказує на порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. На підставі вказаної норми КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 199 298,04 грн. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Так, з моменту звільнення по день ухвалення рішення суду (але не більше як за шість місяців) нараховується 131 робочий день. Заробітна плата позивача за жовтень 2022 року - 22 513,60 грн., заробітна плата позивача за листопад 2022 року - 44426,20 грн. За два повні останні місяці заробітна плата складає - 66 939,80 грн., а середньоденна заробітна плата становить 1 521,36 (66939,80/44 робочих дні). Час затримки виплати заробітної плати - 131 день. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 199 298,04 грн (1521,36 х 131 робочий день). Відомостей про те, за яких поважних причин з позивачем не було проведено відповідний розрахунок при звільненні, стороною відповідача надано не було. Однак, суд враховує, що за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою юридичної відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи юридичної відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. З урахуванням всіх обставин справи вважає, що співмірною сумою відшкодування є сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 5 700 гривень. Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково. Аргументи представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та як наслідок відмову у задоволенні позову суд вважає хибними, оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому строки звернення до суду позивачем не пропущені. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з урахуванням вимог закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 57 грн. Одночасно, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, а в цій частині позовні вимоги позивача задоволено, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 гривні.

Outcome: partial