Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

26 грудня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку за підписом представника позивача адвоката Павленко С.В., надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за Кредитним договором №CL-317162 від 09.06.2021 станом на 01.12.2023 у розмірі 218189,08 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту 141688,18 грн.; заборгованості за відсотками 76500,90 грн., а також суму сплаченого судового збору 3272,84 грн. та витрати на професійну правову допомогу - 21 818,90 грн., з розрахунку 10% від ціни позову. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.06.2021 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] (відповідач-1) укладено Кредитний договір №CL-317162 відповідно умов якого, банк надав відповідачу-1 на поточні цілі, на поточний рахунок, кредитні кошти у розмірі 150000,00 грн. на строк до 08.06.2026 зі щомісячною повернення суми заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом у вигляді річних сум ануїтетного платежу (проценти 35% річних, реальна кредитна ставка 41,19%). На виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином тривалий час не виконує. Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору №CL-317162 від 09.06.2021 станом на 01.12.2023 заборгованість [PERSON] перед АТ «Кредобанк» становить у розмірі 218189,08 грн. що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 141688,18 грн.; заборгованості за відсотками - 76500,90 грн. Також, у позові зазначено, що 08.06.2021 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано Анкету-заяву №CL-317162 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] (далі -Відповідач-2). Позивач, посилаючись на практику Верховного Суду у справах №205/5828/18 та №638/18231/15, вказує, що оскільки, на момент укладання Кредитного договору між АТ «Кредобанк» та [PERSON] , останній перебував у шлюбі з [PERSON] , а тому вбачає за можливе залучити до даного спору солідарним відповідачем іншого з подружжя. 01.11.2023 та 08.11.2023 представник АТ «Кредобанк» звернувся із досудовими вимогами про дострокове стягнення заборгованості через неналежне виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором до [PERSON] та [PERSON] , проте 21.11.2023 та 28.11.2023 вказані досудові вимоги повернулись відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання. Після виконання судом вимог частини шостої та восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 10.01.2024 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, оскільки згідно правил частини шостої статті 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним та враховуючи положення статей 274, 279 ЦПК України. Позивачу, у порядку статті 14 ЦПК України було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі до електронного кабінету, після чого, сторона позивача з будь-якими клопотаннями/заявами до суду не зверталась. Копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками відповідачам було надіслано на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку їх місця проживання: [ADDRESS] . Судова кореспонденція надіслана відповідачам повернулась на адресу суду без вручення їм з причин «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, про що зазначено у постанові Верховного суду від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18. Також, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.01.2023 у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України). Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що на підставі Анкети-Заяви №CL-317162 [PERSON] від 08.06.2021, цього самого дня між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №CL-317162, за умовами якого банк видав позичальнику кредит у розмірі 150000,00 грн. на строк 60 місяців, а саме до 08.06.2026 із складеним Графіком платежів за Договором та розрахунку сукупної вартості кредиту (а.с. 28-32, 33-34, 37-38). Згідно із Розділом 1 «Предмет Кредитного договору» банк зобов`язується надати у власність Позичальникові грошові кошти (надалі кредит) на умовах поворотності, строковості та цільового використання, а Позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Кредитним договором. Кредит видається виключно на цілі зазначені в цьому Кредитному договорі. Відповідно до пункту 2.4 Договору, позичальник доручає Банкові здійснити переказ кредитних коштів на поточні потреби в сумі 150000,00 грн на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] . Відповідно до пункту 2.5 Договору, для обліку виданих кредитних коштів Банк відкриває позичальнику рахунок № [NUMBER] . АТ «Кредобанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме відповідно пунктів 2.4 2.7 Кредитного договору, здійснив перерахунок кредитних коштів, наданих відповідачу у розмірі 150000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером №31432671 від 09.06.2021 та випискою про рух коштів по особовим рахункам за період з 09.06.2021 по 04.12.2023, які є первинним фінансовими документами банку (а.с. 9, 10-27). Відповідно до пункту 4.1 Договору, за користування кредитом позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35 % річних. Відповідно до пункту 4.2. Договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісяця на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною у п. 4.1. Цього договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього договору. Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Договору, позичальник зобов`язаний повернути Банку кредиту у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені Кредитним договором та/або додатками до нього. Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим Кредитним договором відповідно до Графіку платежів (додаток №1 до цього Кредитного договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 5373,00 грн. щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, продовж 60 місяців з дати укладення Кредитного договору. Згідно із пунктом 6.9. Договору, Банк у випадку, передбачених п. 3.3. Кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за Кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника. Відповідно до пункту 6.10. Договору, Позичальник зобов`язаний протягом 30 банківських днів після отримання письмової вимоги Банку (п.6.9.) усунути порушення умов Кредитного договору, вказаних у повідомленні протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо Позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії інші належні до сплати платежі за цим Договором не пізніше 31-го календарного дня після отримає письмового повідомлення Банку. Відповідно до пункту 7.1. Договору, за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим Кредитним договором Позичальник відшкодовує Банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла у період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання Позичальника, за кожний день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості Позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахований Позичальнику на підставі цього пункту Кредитного договору, не може перевищувати 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Відповідно до пункту 7.2. Договору, за невиконання обов`язку, передбаченого п.10.2. Кредитного договору, Банк має право нарахувати Позичальнику штраф в розмірі 5 % від суми Кредиту, що становить 7500,00 грн. Відповідно до пункту 8.1. Договору, за виконання зобов`язань за Кредитним договором Позичальник несе повну відповідальність перед Банком усім належним йому майном, у тому числі грошовими коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому законодавством України. Крім цього, 09.06.2021 [PERSON] підписано Паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) (а.с. 35-36). Отже, сторони при укладенні договору належним чином узгодили обставини та відповідний розмір відсоткової ставки. Згідно з наданим представником позивача розрахунком заборгованість за Кредитним договором №CL-317162 від 09.06.2021, станом на 01.12.2023 її розмір становить 218189,08 гривень, яка складається з: 141688,18 гривень заборгованість за кредитом; 76500,90 гривень заборгованість за відсотками (а.с.\~7-8). Між сторонами Кредитного договору виник спір стосовно не належного виконання відповідачем [PERSON] , як позичальником, взятих на себе кредитних зобов`язань. Так, як убачається із копії паспорту [PERSON] , він з 11.08.2015 перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що також зазначено у Анкеті-заяви №CL-317162 від 09.06.2021 (а.с. 37-41). 01.11.2023 та 08.11.2023, через неналежне виконання [PERSON] грошових зобов`язань за Кредитним договором, представник АТ «Кредобанк» звернувся із досудовими вимогами до [PERSON] та [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості, проте 21.11.2023 та 28.11.2023 вказані досудові вимоги повернулись відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с. 42-53). Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Кредобанк» посилалося на те, що умови кредитного договору належним чином відповідачами не виконуються, у зв`язку з чим просить стягнути заборгованість з відповідачів солідарно, так як відповідач [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі та утворюють сім`ю, а тому подружжя несе солідарну відповідальність по погашенню вказаного кредиту. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно із статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України). За приписами частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами першою та другою статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями частини другої статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Згідно із статтею 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Як встановлено судом, стороною позивача доведено факт виникнення зобов`язальних відносин між АТ «Кредобан» та [PERSON] , оскільки сторони при укладенні договору належним чином узгодили обставини та відповідний розмір відсоткової ставки. У свою чергу, взяті на себе зобов`язання позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього станом на 01.12.2023 утворилася заборгованість за договором. Отже, позичальником [PERSON] порушено встановлений договором обов`язок повернути кредит та сплатити проценти, прострочено повернення чергової частини щомісячного платежу, а тому позикодавець, як це передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України звернувся з позовом про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача до відповідача [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у цій частині; обставини, що спростовують вказані позовні вимоги, судом не встановлено. Водночас, щодо позовної вимоги про солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідача [PERSON] та його дружини відповідача [PERSON] , суд враховує таке. Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. На думку суду, кредитний договір на суму 150000,00 грн не є дрібним побутовим правочином і при укладенні кредитного договору, [PERSON] мав отримати згоду дружини [PERSON] на укладення такої угоди, чого не зробив. Так, з умов укладеного ним кредитного договору та з паспорту споживчого кредиту убачається, що кредит є споживчим, взятий на поточні потреби споживача позичальника [PERSON] . У анкеті-заяви [PERSON] на отримання готівкового кредиту від 08.06.2021, ним вказано, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та у цій заяві вказав ціль отримання кредиту «ремонт та облаштування житла». Відповідач [PERSON] згоди на отримання кредитних коштів [PERSON] не давала, поручителем не виступала. Крім того, сам факт перебування [PERSON] і [PERSON] у шлюбі і зазначення у заяві-анкеті позичальником, що метою отримання грошових коштів є ремонт, не свідчить, що договір був укладений в інтересах сім`ї і кошти витрачені на ремонт спільного майна. Згідно з правовою позицією ВС у постанові № 61-1028св18 від 03 травня 2018 року, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Вказаний правовий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду у справі №205/5882/18 від 07.10.2020 року, на який, в тому числі, посилається позивач у позові, проте виснував його лише з метою залучення співвідповідачем дружину позичальника за кредитним договором. Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №638,18231/15-ц, на яку посилається позивач, залучаючи співвідповідачем дружину позичальника, також зазначено про необхідність встановлення того факту, що одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї і лише тоді, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Оскільки, позивачем не надано, а судом не встановлено, що кредитний договір №CL-317162 від 09.06.2021, укладений [PERSON] в інтересах сім`ї і кошти, одержані позичальником за цим договором використані в інтересах сім`ї, то, відповідно, зазначений кредитний договір не створює обов`язків для іншого з подружжя, тобто дружини позичальника , а тому підстав для задоволення солідарної вимоги позивача суд не вбачає. За вказаних вище обставин вимоги банку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідачів задоволені бути не можуть, а тому заборгованість підлягає стягненню лише з позичальника [PERSON] , тобто позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення солідарно із відповідачів судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 3272/84 грн, а також суми витрат на професійну правову допомогу у розмірі 21818,90 грн., з розрахунку 10% від ціни позову. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, а також судового збору, суд дійшов такого. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої, частини восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження витрат на правову допомогу до позовної заяви додано: копію Договору про надання правової допомоги від 11.02.2019, укладеного між АТ «Кредобан» та Адвокатським об`єднанням «Бізнес і право» (а.с. 60-61), копію Довіреності №12783 від 24.11.2022, якою АТ «Кредобанк» уповноважив адвоката Павленка С.В. представляти інтереси банку, в тому числі в судових органах (а.с. 62), копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката Павленка С.В. (а.с. 63). Проте, представником позивача в порушення вимог частини третьої статті 137 ЦПК України, не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи вищевикладене, долучені до позовної заяви докази на підтвердження заявленої до стягнення із відповідачів на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21818,90 грн, не може вважатися належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, оскільки наданих доказів не достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі за відсутності розрахунку (детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та акту прийому-передачі виконаних робіт. Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правову допомогу у розмірі 21818,90 грн., не підлягають стягненню з відповідача. Водночас, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 3272,84 гривень.

Outcome: partial