Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

В серпні 2023 позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивували тим, що їм на праві власності на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023 по справі № 489/8011/18 в рівних частках по 1/2 частині кожному належить кв. [ADDRESS] . Вказану квартиру вони отримали в порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON] , який помер [INFO] . На теперішній час позивачі мають намір на власний розсуд розпорядитись належною їм квартирою, однак позбавлені такої можливості, оскільки в ній безпідставно проживає стороння особа - відповідач по справі [PERSON] , яка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з їх батьком [PERSON] . Позивачі неодноразово звертались до [PERSON] з вимогою звільнити належне їм на праві власності житлове приміщення, проте такі вимоги відповідачем було проігноровано. Вона не допускає [PERSON] , [PERSON] до спірної квартири, використовує її для власного проживання - не зважаючи на те, що зареєстрована в квартирі за адресою [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. [PERSON] ігнорує вимоги власників, не звільняє спірну квартиру, користується комунальними послугами, при цьому не сплачуючи за них, в зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 14.08.2023 в загальному розмірі 39 067,27 грн. Факт протиправного проживання відповідача в кв. [ADDRESS] підтверджується актом ОСББ Мій дім - 15 від 17.07.2023. Враховуючи викладене, [PERSON] , [PERSON] просять суд усунути перешкоди у здійсненні ними права власності шляхом виселення [PERSON] з кв.\~ [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; стягнути з відповідача на їх користь понесені судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні представник позивачів адвокат Мілюченко В.А. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Клопотання про допит свідків не підтримала. Надала суду розрахунок витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги та докази їх оплати. Представник відповідача адвокат Цюпа В.П. раніше в судових засіданнях яке позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що рішення суду, на підставі якого позивачі набули право власності на спірну квартиру, на теперішній час оскаржено [PERSON] в касаційному порядку. В судове засідання представник відповідача двічі не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивачів, з`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. 02.03.2023 Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено рішення по справі № 489/8011/18, відповідно до якого встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 по день смерті останнього 07.08.2018; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на кв. [ADDRESS] по 1/2 частки за кожним в порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 14.07.2023 по справі №\~489/8011/18 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023 залишено без змін. Відповідно рішення суду, за яким позивачі набули право власності на кв. [ADDRESS] набрало законної сили 14.07.2023. У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав від 11.05.2023 [PERSON] на праві власності належить 1/2 частка кв. [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 11.05.2023 [PERSON] на праві власності належить 1/2 частка кв. [ADDRESS] . Зі змісту позовної заяви та пояснень представників сторін вбачається, що у спірній квартирі [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON] . Вказана обставина підтверджується також Актом про підтвердження факту проживання в квартирі без реєстрації від 17.07.2023, посвідченого головою ОСББ Мій дім 15 Варша Н.С., згідно якого [PERSON] , [INFO] , з 07.08.2018 проживає без реєстрації в кв. [ADDRESS] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 10.10.2023 №\~16.27-30268-2023 [PERSON] , [INFO] , з 25.02.1988 зареєстрована за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що квартира за вказаною адресою належить відповідачу на праві власності. В добровільному порядку виселитись із належної позивачам кв. [ADDRESS] відповідач [PERSON] відмовляється. 19.07.2023 від імені представника позивачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено вимогу, згідно якої останній запропоновано звільнити/виселитись із кв. [ADDRESS] , яку вона незаконно займає з 08.08.2018 і до теперішнього часу. Вказану вимогу відповідачем було проігноровано та залишено без виконання. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] , [PERSON] також посилаються на те, що в період незаконного проживання [PERSON] у спірній квартирі вона не здійснює оплату за комунальні послуги, внаслідок чого станом 03.08.2023 утворилась заборгованість за послуги з управління багатоквартирним будинком 5 767,61 грн., станом на 08.08.20213 за оплату користування домофоном 500,00 грн., станом на 07.08.2023 за постачання холодної води 5 654,40 грн., станом на 07.08.2023 за послуги з централізованого опалення 12 810,31 грн., станом на 10.08.2023 за газопостачання 1 118,02 грн., станом на 07.08.2023 за електроенергію 13 009,68 грн., станом на 04.08.2023 за транспортування газу 204,25 грн., станом на 12.07.2023 за газопостачання 189,14 грн. Всього заборгованість за комунальні послуги становить 39 064,27 грн., на підтвердження чого надано витяг з особового рахунку за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституцією України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Із приписів\~Конституції України\~випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України (Велика Палата) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» від 14.07.2020 року № 8-р/2020 Положенням ст.\~316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У позовній заяві позивачі посилаються на те, що відповідач добровільно виселятися зі спірної квартири відмовляється. Проживання відповідача у вказаній квартирі позбавляє позивачів можливості повноправно здійснювати свої права власників, на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм майном. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником Положеннями статті 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний суд у постанові від 10.12.2021 року у справі № 372/808/19 сформував правовий висновок, що власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50\~ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. В постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, що ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Велика Палата дійшла висновку, що законодавець при прийнятті ЦК України у ст.\~9\~ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Відповідно до статті 17\~Закону України\~від 23.02.2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі №\~569/4373/16-ц сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21). Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 10.10.2023 за №\~16.27-30268-2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 25.02.1988 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В силу ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши виселення\~відповідача із\~спірної квартири\~на предмет\~пропорційності переслідуваній\~легітимній меті\~у світлі\~статті 8\~Конвенції,\~суд дійшов\~висновку,\~що виселення\~відповідає принципу\~пропорційності,\~з огляду\~на те,\~що між\~сторонами спору\~склалися неприязні\~стосунки,\~позивачі як\~власники спірної\~квартири не\~мають можливості\~реалізувати свої\~права щодо\~володіння та\~користування своєю\~власністю,\~відповідач чинить\~перешкоди позивачам\~у користуванні\~належним їй\~майном.\~При цьому\~відповідач має\~зареєстроване місце\~проживання за\~адресою:\~ [ADDRESS] . Слід зазначити, що реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом, а тому відповідач не є тією особою, що може стати безхатченком. Виселення відповідача зі спірної квартири переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, захист права власності на майно позивачів. Отже таке виселення не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Суд враховує, що права позивачів, як власників квартири, захищені також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому вважає, що обраний ними спосіб захисту відповідає об`єму їх прав відповідно до ст. 321 ЦК України, оскільки захисту підлягає саме власність та можливість правомірно володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, при цьому суд враховує інтереси відповідача, яка жодних правомочностей щодо квартири (житла) не має, зареєстрована за іншою адресою та у разі виселення із квартири забезпечена житлом. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. на користь позивачів, в рівних частках по 536,80 грн. на користь кожного. Також представником\~позивачів заявлено\~вимогу про\~стягнення з\~відповідача на\~їх користь\~ судових\~витрат,\~пов`язаних з\~правничою допомогою\~в розмірі\~5\~000,\~00\~грн.\~В обґрунтування\~понесених витрат\~представником позивачів\~надано \~суду копію\~договору про\~надання правової\~допомоги №\~26/1\~від 26.01.2024;\~копія свідоцтва\~про зайняття\~адвокатською діяльністю;\~розрахунок витрат\~пов`язаних з\~наданням правничої\~допомоги;\~квитанції про\~оплату гонорару\~за договором\~про надання\~правничої допомоги.\~ Таким\~чином,\~суду надано докази на підтвердження розміру витрат та фактичної оплати. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничоїдопомоги за рахунок дерджави. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved