Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами та цінностями на життя. Вказав, що подальше збереження шлюбу є не можливим, оскільки спільного господарства вони не ведуть та не підтримують шлюбних стосунків. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2024 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судове засідання. 11.03.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Липівська Олена Андріївна через загальну канцелярію суду подала відзив на позовну заяву. 19.03.2024 представником позивача [PERSON] - адвокатом Оплачком Віталієм Олексійовичем в системі «Електронний суд» сформовано відповідь на відзив. В судове засідання, яке відбулося 21.03.2024, сторони не з`явились, при цьому, від представників позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їхньої участі. Окрім того, представник позивача заявлені вимоги підтримав та прохав суд задовольнити їх в повному обсязі. Суд, в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 17 липня 2014 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1152. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, копія якого наявна в матеріалах справи. Із матеріалів справи вбачається, що між подружжям виникали непорозуміння та спільне життя в них не склалось через різні погляди на життя. Вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки. За правилами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до стст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінюючи в сукупності надані до суду докази та те, що дії відповідача стосовно визнання позову не суперечать закону та не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо вимоги відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , слід зазначити наступне. За правилами частини першої та другої ст. 193 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому остання позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнала в повному обсязі, а також в п. 3 прохала суд визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. При цьому, суд зазначає, що зустрічний позов від відповідача або її представника на адресу суду не надходив. Окрім того, суд зазначає, що вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини не взаємопов`язані між собою, регулюються різними нормами права і вирішення позовної вимоги про розірвання шлюбу не залежить від вирішення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, відповідно до вимог ст. 161 СК України. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту позовної заяви, а також з відповіді на відзив вбачається, що між позивачем та відповідачем спору щодо визначення місця проживання дитини, станом на день розгляду даної справи, не існує, оскільки позивач не заперечує щодо перебування відповідача разом з дитиною за межами України, допоки в країні введено військовий стан. Таким чином, з урахуванням викладеного вище, а також заявлених позивачем позовних вимог, заявлена у відзиві в п. 3 вимога представника відповідача, залишається поза увагою суду. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved