Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3), про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2022 у справі № 754/712/21 за [PERSON] позивачем визнано в порядку спадкування право власності на 3/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 307783583; дата та час формування: 19.08.2022 09:28:38) за [PERSON] зареєстровано на підставі вище зазначеного судового рішення право спільної часткової власності на 3/8 частини трикімнатної квартири (загальною площею 70,3 кв. м., житловою площею 43,2 кв. м.) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2022 у справі № 754/712/21 за [PERSON] відповідачем 1 визнано в порядку спадкування право власності на 3/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2022 у справі № 754/712/21 за [PERSON] відповідачем 2 визнано в порядку спадкування право власності на 2/8 (1/4) частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта (інвентаризаційна справа № 1009) на квартиру [ADDRESS] відповідна трикімнатна квартира має загальну площу 70,30 кв. м. житлову площу 43,20 кв. м., допоміжну (підсобну) площу 20,10 кв. м., літніх неопалювальних приміщень площею 07,00 кв. м. За адресою зареєстровані чотири особи, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач звернулася до відповідачів з вимогою від 24.10.2022 про усунення перешкод у здійсненні [PERSON] прав спільної власності шляхом її вселення та видачі їй другого примірника набору ключів від вхідних дверей до квартири за адресою: [ADDRESS] . Визначити (встановити) та погодити такий порядок користування відповідною квартирою: - виділити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 17,7 кв. м. та житлову кімнату площею 15,3 кв. м.; в загальному користуванні сторін залишити допоміжні (підсобні) приміщення кухні, ванної, вбиральні, коридору. Відшкодувати [PERSON] витрати на вимушений винайм житла у третіх осіб на платній основі. Відповідачі не надали відповіді на вище зазначену вимогу позивача. Між позивачем і відповідачами виникають суперечки щодо користування, утримання та збереження квартири. Оскільки мирно врегулювати ситуацію, що склалась, не вдається, позивач звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 10.01.2023 року позовну заяву відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 11.08.2023 року відповідачем 1 подано до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечувала щодо задоволення позовних вимог та зазначила, що вона не чинить перешкод останній у користуванні квартирою, жодних суперечок з приводу користування квартирою між нею та позивачем не існує. 20.12.2023 на адресу суду надійшла заява позивача щодо зміну предмету позову, а саме в прохальній частині позовної заяви, яка містить відповідні позовні вимоги, замість слів «виділити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 17,7 кв. м. та/або житлову кімнату площею 15,3 кв. м.» визначити «виділити [PERSON] у користування житлову кімнату площею 15,3 кв. м.». 22.12.2023 на адресу суду надішов відзив відповідача 3 у якому заперечував щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що він не чинить перешкод останній у користуванні квартирою, жодних суперечок з приводу користування квартирою між ним та позивачем не існує. 22.12.2023 на адресу суду надішов відзив відповідача 2 у якому заперечував щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що він не чинить перешкод останній у користуванні квартирою, жодних суперечок з приводу користування квартирою між ним та позивачем не існує. 18.03.2020 року позивачем подано заперечення на відповідь на відзив, де позивач просив відхилити доводи відповідача як необґрунтовані та задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач 1 та представник відповідача заперечували проти задоволення позову, обґрунтовуючи свою позицію тим, що [PERSON] не чинить будь-яких перешкод позивачу у вселенні та користуванні квартирою. Пояснили, що відповідачка ніколи не виявляла наміру проживати в квартирі, вона бажає отримати компенсацію за свою частку, але це занадто велика сума грошей. Щодо виділення позивачці кімнати 15,3 кв.м. - заперечує, оскільки саме дануу кімнату [PERSON] повністю відремонтувала за власні кошти і користується постійно даною кімнатою, тому просить суд виділити в користування відповідачці найбільшу кімнату в квартирі 17.7 кв.м. В судовому засіданні в якості свідка була заслухована [PERSON] , [INFO] , відповідачі не дають можливості потрапити до квартири. Пропозицій від відповідачей щодо проживання в квартирі не надходило. Вона як мати відповідачки спілкувалась та вирішувала питання про продаж квартири. З [PERSON] була розмова про те, що з нею буде жити важко. Про ключі не може сказати, яка була розмова, але була розмова такого плану «не заперечую і дам тоді ключі». Вона з покійним чоловіком жили в даній квартирі декілька днів в 2000 році, більше ніколи ні донька ні вона не проживали у даній квартирі. Свідок бачила в 2000 - 2003 як покійний чоловік давав гроші відповідачці на витрати по утриманню квартири. В квартирі була з рієлтором, але не домовились як розподілити кошти від продажу квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно з положеннями статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду регулюється главою 2 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Згідно ст. 9 ЖК Української РСР (надалі за текстом - ЖК), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2022 у справі № 754/712/21 за [PERSON] позивачем визнано в порядку спадкування право власності на 3/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2022 у справі № 754/712/21 за [PERSON] відповідачем 1 визнано в порядку спадкування право власності на 3/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2022 у справі № 754/712/21 за [PERSON] відповідачем 2 визнано в порядку спадкування право власності на 2/8 (1/4) частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта (інвентаризаційна справа № 1009) на квартиру [ADDRESS] відповідна трикімнатна квартира має загальну площу 70,30 кв. м. житлову площу 43,20 кв. м., допоміжну (підсобну) площу 20,10 кв. м., літніх неопалювальних приміщень площею 07,00 кв. м. Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом. Відповідно до роз`яснень п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ст. 155 ЖК власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом. У відповідності до положень статті 150 ЖК та ст. 383 ЦК України, власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння». Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (житловим будинком) шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло, сторона позивача це довела, надавши правовстановлюючі документи. Також, в судовому засіданні встановлено відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобам. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Про наявність перешкод позивачу в користуванні 3/8 часткою у спірній квартирі суду не надано належного та допустимого доказу щодо створення перешкод у користуванні спірною квартирою, що не підтверджено що позивач не має доступу до спірної квартири, а тому суд вважає позовні вимоги про вселення до квартири безпідставними та передчасними, а тому такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачка ніколи не проживала у спірній квартирі та відповідно між сторонами не встановлювався будь- який порядок користування квартирою, до набуття у власність позивачкою частки у спірній квартирі. Як вбачається з пояснень відповідачки 1, які не спростовано в судовому засіданні позивачем - [PERSON] та [PERSON] займають кімнату 15,3 кв.м., відповідачкою проведено у даній кімнаті ремонт. Відповідач [PERSON] займає іноді кімнату 17,7 кв.м., іноді 10.2 кв.м.. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в справі докази, враховуючи розмір належних сторонам часток у квартирі,

Outcome: partial