Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме: встановлення факту належності заповіту від 11.05.2018 року , зареєстрованого в реєстрі за №2-18. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що у лютому 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Рудого Михайла Євгенійовича, із усною вимогою щодо вступу у спадщину за заповітом померлої, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Однак, приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Рудим Михайлом Євгенійовичем, заявнику було усно відмовлено через те, що у заповіті від 11.05.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-18, посвідченим [PERSON] , виконуючим обов`язки старости на території села Кисличувата, Нікопольського (Томаківського) району Дніпропетровської області, було допущено помилку у написанні прізвища - « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , є його рідною тіткою. Тобто, з невідомих заявнику причин, у заповіті від 11.05.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-18, зроблено помилку у написанні прізвища - « [PERSON] », хоча згідно паспорту серії [NUMBER] , виданий Комунарським РВ УМВС України у Запорізькій області 22.09.1998 року, прізвище заявника « [PERSON] ». Окрім паспорту, його прізвище правильно написане і у довідці про присвоєння ідентифікаційного номера. Тому, заявник вимушений звернутися до суду, для встановлення факту належності саме йому, [PERSON] , заповіту від 11.05.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-18, виданого на ім`я « [PERSON] », 1955 року народження. У своїй письмовій заяві заявник просить суд розглянути справу за своєї відсутності у судовому засіданні, про що підтримує заяву та просить її задовольнити. Заінтересована особа: приватний нотаріус Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий Михайло Євгенійович, у судове засідання не з`явився, подав до суду письмове пояснення, в якому зазначено, що ним спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] , не заводилася, у вчиненні нотаріальної дії щодо поставлених вимог в заяві [PERSON] , відмовив в усній формі. У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до\~\~ст. 3 ЦПК України\~\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України\~\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно до ч. 1ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документів, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Отже, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частинами 3, 4ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст.81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявник у справі, у лютому 2024 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Рудого Михайла Євгенійовича, із усною вимогою щодо вступу у спадщину за заповітом померлої, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Однак, приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Рудим Михайлом Євгенійовичем, заявнику було усно відмовлено через те, що у заповіті від 11.05.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-18, посвідченим [PERSON] , виконуючим обов`язки старости на території села Кисличувата, Нікопольського (Томаківського) району Дніпропетровської області, було допущено помилку у написанні прізвища - « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , є його рідною тіткою. Тобто, з невідомих заявнику причин, у заповіті від 11.05.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-18, зроблено помилку у написанні прізвища спадкоємця - « [PERSON] », хоча згідно паспорту серії [NUMBER] , виданий Комунарським РВ УМВС України у Запорізькій області 22.09.1998 року, прізвище заявника « [PERSON] ». Окрім паспорту, його прізвище правильно написане і у довідці про присвоєння ідентифікаційного номера. Тому, заявник вимушений звернутися до суду, для встановлення факту належності йому, [PERSON] , заповіту від 11.05.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-18, виданого на ім`я « [PERSON] », 1955 року народження. Суд вважає, що помилка в заповіті щодо написання прізвища спадкоємця та порушення порядку його посвідчення на переконання суду, не може бути підставою для визнання його недійсним або нікчемним. Суд приймає до уваги, що заповіт дійсно містить технічні помилки, але такі помилки не можуть бути підставами для визнання його недійсним або нікчемним, вказаним правочином було оформлено дійсне волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним йому майном на випадок його смерті у присутності уповноваженої на вчинення відповідних нотаріальних дій особи, яка засвідчила заповіт, та з тим, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, в.о.старости сільської ради в приміщенні сільської ради встановив особу заповідача, перевірив його дієздатність, роз`яснив заповідачу зміст статей\~1241,\~1307 ЦК\~та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до\~статті 1255 ЦК України. Недотримання встановленої законом форми посвідчувального напису в момент посвідчення заповіту не є достатньою правовою підставою для визнання незаконною вказаної нотаріальної дії, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту, що встановлено судовими рішеннями, а тому відсутні підстави для скасування законних та обґрунтованих судових рішень. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 березня 2021 року справа № 692/1164/18 провадження № 61-14767св20. Судом встановлено, що заповіт, посвідчений в.о.старости на території с.Кисличувата, ВК Томаківської селищної ради Дніпропетровської області [PERSON] , 11 травня 2018 року, та зареєстрований в реєстрі №2-18, складений [PERSON] , [INFO] , яка народилася в селі Запорізьке Томаківського району Дніпропетровської області, на користь « [PERSON] », 1955 року народження. Встановлення даного факту має значення для здійснення заявником майнових прав, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, а тому заява підлягає задоволенню. У пункті 1Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення,зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частини третьої статті12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,від 10 лютого 2010 року). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованим та таким, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved