Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У червні 2023 року до Оболонського районного суду з позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] , в якій просив останню не перешкоджати у спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Також, просить визначати спосіб його участі у спілкуванні та вихованні доньки, а саме: -необмежене спілкування з донькою особисто, а також засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного контакту між батьком та донькою; -?? відпочинок та оздоровлення доньки та батька: в період літніх та зимових канікул (1/2 кожних канікул) решта канікул за домовленістю. Донька проводить час з батьком на території фактичного проживання батька, або на його розсуд; -?? спільне дозвілля батька з дитиною: кожного парного року на державні свята, а також на день народження самої дитини - 07 березня та на день народження батька - 19 квітня, з попереднім узгодженням з матір`ю; -?? побачення з донькою за її фактичним місцем проживання чи перебування, на території фактичного місця проживання чи перебування або на його розсуд в усі інші дні року з попереднім узгодженням з матір`ю. У разі неможливості побачення батька з донькою внаслідок об`єктивних обставин (хвороби дитини, зміни розпорядку занять у школі чи будь-якому іншому навчальному закладі) батько отримує право на побачення із донькою в інший, вільний від навчання день. ?- надання можливості [PERSON] забирати дитину з дому або школи в дні побачень особисто; Крім того, просив зобов`язати [PERSON] , за два дні до дня його зустрічі з донькою, надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто в день настання таких обставин. В обґрунтування позову вказує, що 07.09.2001 року було укладено шлюб між сторонами, під час шлюбу народилась донька: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.06.2021 року шлюб між сторонами розірвано, за взаємною згодою відповідач та донька залишились проживати до 25.01.2022 року в помешканні відповідача за адресою: [ADDRESS] , при цьому донька продовжує бути зареєстрованою у вказаній квартирі. Згодом, в односторонньому порядку [PERSON] забрала дитину та переїхала за адресою: Полтавська обл., смт. Велика Багачка, до батьків останньої. За твердженнями позивача весь час проживання спільно відповідач забороняла спілкуватись з дитиною та чинила перешкоди у спільному проведенні часу. Також, позивач зазначає, що донька та відповідач перебували повністю на його утриманні, так як остання не працювала, а після переїзду відповідач взагалі перестала піклуватись донькою. При цьому, після повномасштабного вторгнення російської федерації та введення воєнного стану на території України відповідач також в одноосібному порядку без повідомлення позивача вивезла дитину до Федеративної республіки Німеччина у місто Мюнхен, що на його думку суперечить вимогам чинного законодавства. 28.08.2023 року відповідач подала до суду відзив, в якому зазначила, що категорично заперечує проти задоволення позову, вважає його безпідставним та необґрунтованими, а заявлені вимоги позивача недоведеними та надуманими. У відзиві відповідач посилається на те, що твердження позивача сприймає критично, оскільки позивач не надавав коштів на утримання дитини, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду із позовом про стягнення із нього аліментів, який судом задоволено. На даний час рішення направлено для примусового виконання органами ДВС, що підтверджує неналежне виконання позивачем обов`язку щодо утримання своєї дитини. Також, відповідач стверджує у відзиві, що не чинила і не чинить перешкод у спілкуванні батька з донькою. Відповідач зазначає, що не змінювала номер телефону, позивачу відомі всі контакти доньки, проте дитина з власного бажання не спілкується з батьком. Також, відповідач зазначає, що після 24.02.2022 року у зв`язку з початком збройної агресії російської федерації проти України, була вимушена задля безпеки малолітньої доньки та себе виїхати за межі країни. Наразі відповідач з дитиною перебувають в Федеративній республіці Німеччина, що на думку [PERSON] є єдиною перешкодою, яка не дозволяє позивачу бачитись з донькою, проте це не можна розцінювати як перешкоду батьку у спілкуванні та вихованні дитини, оскільки, він обізнаний про місце та адресу проживання останньої та має можливість засобами зв`язку контактувати з дитиною. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що мати ніяким чином не перешкоджала у спілкуванні батька з донькою та наразі не чинить перешкод у їх спілкуванні в телефонному режимі та іншими електронними засобами зв`язку. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 07.09.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб у якому народилась дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.06.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що за взаємною згодою відповідач та донька залишились проживати в помешканні відповідача за адресою: [ADDRESS] , а з 25.01.2022 року переїхали за адресою: Полтавська обл., смт. Велика Багачка. Також, з матеріалів справи вбачається та підтверджено відповідачем, що виїзд дитини разом з матір`ю за межі території України, був викликаний непередбачуваними обставинами, а саме повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну, при цьому рішення про екстрений переїзд дитини був спрямований перш за все на забезпечення безпеки [PERSON] . Адреса проживання відповідача з донькою в Федеративній республіці Німеччина у місті Мюнхен позивачу достеменно відома що ним не заперечувалось в судовому засіданні. Відповідно до принципу диспозитивності розгляду цивільної справи закріпленому в ст.13 ЦПК України, суд має вирішувати справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. У ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно зі ст.ст. 18,27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ст. 158 СК України закріплено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. У ч.ч.1,2 ст. 159 СК України передбачено, що, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд має враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, а також з`ясовувати наявність порушеного, або оспорюваного права. Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. З матеріалів справи вбачається, що дитина має технічну можливість спілкуватись з батьком відео та інтернет зв`язком оскільки з наданої переписки та повідомлень останніх вбачається, що дитина відповідає на повідомлення батька та ставить до відома про свій графік дня та, що у неї не завжди є час відповідати і спілкуватись у силу завантаженості. Таким чином, вивчивши ситуацію та надані матеріали, суд приходить до висновку, що позивач на виконання свого процесуального обов`язку, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту чинення перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною, а твердження того, що матір чинить такі перешкоди є лише припущенням. Також, в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки відповідача спрямованих на обмеження його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Пунктом 72 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9. В матеріалах справи відсутні будь-які висновки компетентного органу за місцем проживання дитини щодо порядку та способів участі батька у спілкуванні з дитиною, при цьому, наявна відповідь служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про відсутність звернень [PERSON] з 01.01.2021 року по 17.08.2023 року з питань усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , [INFO] . Крім того, з відповіді виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області №2244/02 від 16.08.2023 року, на території якої тимчасово проживали відповідач з донькою, вбачається що [PERSON] за період з 01.01.2021 року щодо усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дочкою [PERSON] не звертався. Судом з`ясовано, що у зв`язку з початком збройної агресії російської федерації проти України, [PERSON] була вимушена виїхати за межі країни задля безпеки малолітньої доньки. Наразі єдиною перешкодою, яка не дозволяє позивачу бачитись з донькою є перебування останньої в Федеративній республіці Німеччина, проте це не можна розцінювати як перешкоду батьку у спілкуванні та вихованні дитини, оскільки, він обізнаний про місце та адресу проживання дитини та має можливість і користується засобами зв`язку для контактування з дитиною. На підставі викладеного, враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в повному обсязі у задоволенні позову [PERSON] тому відмовляє і у стягненні судового збору з відповідача.

Outcome: dismissed