Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

Керівник Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області Шелест Р.М., діючи в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, звернувся до суду 09.02.2024 через систему «Електронний суд» із указаним позовом та просив припинити громадянину російської федерації [PERSON] право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1221888200:04:001:0047, площею 3,4325 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.01.2018 (номер відомостей про речове право 24545311, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1470183012218), шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області, а також стягнути з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду. Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.04.2006 № 1-689, громадянин Російської Федерації [PERSON] успадкував земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, із кадастровим номером 1221888200:04:001:0047, площею 3,4325 га, розташовану на території колишньої Широківської сільської ради, яка увійшла до складу Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Державний акт на право власності на вказну земельну ділянку від 19.04.2007серії ЯГ №54055, зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право влансоті на землю, на право постійного користуваннч землею, договорів оренди землі за № 010712100457. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] 24.01.2018. Зазначена земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарсього виробництва. [PERSON] є громадянином російської федерації та має посвідку на постійне проживання в Україні. Рішень про скасування дозволу на іміграцію або посвідки на постійне проживання відносно [PERSON] не приймалося, паспортом громадянина України останній не документований. Оскільки, набувши у 2007 році у власність земельну ділянку, громадянин російської федерації [PERSON] , у порушення вимог ст. 81 ЗК України, не вчинив дії щодо її відчуження протягом одного року, отже наявні підстави для припинення його права власності на земельну ділянку шляхом її кофіскації, у зв`язку з чим, прокурор, на підставі ст. 131-1 Конституції України, звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «ВІЛЬНИЙ ПОСАД». Ухвалою суду від 09.02.2024 задоволено заяву прокурора про забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] , та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, тощо, та вчиняти будь-які дії, що пов`язані з державно реєстрацією речових прав на нерухоме майно земельної ділянки, площею 3,34325 га, кадастровий номер 1221888200:04:001:0047, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 07.03.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, що наведено в позові. Позивач участі представника в судовому засіданні не забезпечив, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] \~у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обязі, у подальшому надав суду заяву про розгляд справи за його відсуністю. Третя особа, ТОВ «Вільний посад», правом на участь у судовому засіданні не скористалося, участі представника не забезпечило, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв та клопотань, а також пояснень по суті спору від третьої особи не надходило. Суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися, що не суперечить ст. 223 ЦПК України. Суд, вислухавши позицію прокурора, відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до наступного висновку. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.12.2023, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221888200:04:001:0047, площею 3,4325 га, із цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Широківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, 24.01.2018 зареєстровано на [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , громадянина російської ферерації (а.с.10-13). Для державної реєстрації подано документи Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №564055, виданий 19.04.2007 Криворізькою районною державною адміністрацією Криворізького районного відділу земельних ресурсів, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010712100457. Як слідує з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 564055, даний акт видано [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.04.2006 № 1-689 (а.с.12-13). Відповідно до Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 709-р, Широківська сільська рада увійшла до складу Новопільської сільської об`єднаної територіальної громади з адміністративним центром в с. Новопілля. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 № 807-ІХ, утворено Криворізький район (з адміністративним центром у місті Кривий Ріг) у складі територій затверджених Кабінетом Міністрів України, у тому числі Новопільської сільської територіальної громади. Виключені з облікових даних Радушненська селищна рада, Веселівська, Златоустівська, Красівська, Надеждівська, Новопільська, Ширківська сільради колишнього Криворізького району, території яких увійшли до складу Новопільської сільської територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області. Отже, [PERSON] , у порядку спадкування за заповітом набув у власність вищезазначену земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Водночас, як встановлено судом, відповідач [PERSON] є іноземцем, оскільки належить до громадянства російської федерації, документований паспортом громадянина російської федерації № [NUMBER] , виданйм 18.09.2003 ВВС Дзержинського району м. Пермі російської федерації (а.с.22). За інформацією, наданою ГУ ДМС у Дніпропетровській області, на ім`я [PERSON] ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області 25.01.2005 оформлено посвідку на постійне проживання на території України серії [NUMBER] , адресою проживання значиться: [ADDRESS] . Рішень про скасування дозволу на іміграцію або посвідки на постійне проживання відносно [PERSON] не приймалося, відомості про оформлення паспорту громадянина України відсутні (а.с.19, 22). За змістом ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 цього ж Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Отже, оскільки спірна земельна ділянка, яка належать до нерухомого майна (ч. 1 ст. 181 ЦК України), знаходяться на території України, на неї поширюється дія права України. Приписами ст. 378 ЦК України визначено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. За змістом ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення, визначено ЗК України. Відповідно до 5 ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Суб`єктами права приватної власності на землю, згідно з ст. 80 ЗК України, визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм ЗК України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Як визначено ч. 3 ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. За приписами ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті в спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до п. п. «д, е» ч. 1 ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду у разі не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, згідно з п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється в судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду (ч. ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України). Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі конфіскації. Отже, [PERSON] набув у спадок земельну ділянку сільськогосподарського призначення як громадянин російської федерації 19.04.2007, тому він упродовж року з часу виникнення прав на земельну ділянку та оформлення речових прав на нерухоме майно (24.01.2018), зобов`язаний був відчужити вказану земельну ділянку до 24.01.2019, однак цей обов`язок не виконав. Натомість, норма п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, якою встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч. 4 ст. 81 ЗК України є імперативними. Виходячи з викладеного, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, враховуючи відсутність факту добровільного відчуження іноземним громадянином [PERSON] до 24.01.2019 і по час ухвалення рішення успадкованої ним земельної ділянки, суд дійшла висновку, що право власності відповідача на земельну ділянку кадастровий номер 1221888200:04:001:0047, площа 3,4325 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Широківської сільської ради, яка увійшла до складу Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, підлягає припиненню шляхом примусового відчуження цих земельних ділянок за рішенням суду. Як передбачено ч. 1 ст. 348 ЦК України, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 у справі № 513/444/15-ц, якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Суд вважає, що примусове відчуження спірної земельної ділянки без компенсації відповідачу її вартості буде порушенням права власності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі законунормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Отже, суд звертає увагу, що примусове відчуження спірних земельних ділянок без компенсації відповідачу їх вартості було б порушенням його права власності в частині забезпечення принципу «справедливої рівноваги», а саме між законною метою, що передбачається для досягнення цілі, та засобами, які використовуються. Також суд зазначає, що Головним управлінням Держгеокадастру в Дніпропетровській області на запит Криворізької окружної центральної прокуратури надано 26.12.2023 інформацію, що управлінням заходи державного контролю щодо земельної ділянки, зокрема з кадастровим номером 1221888200:04:001:0047, не здійснювались, у зв`язку з чим, матеріали перевірок не складалися, заходи представницького характеру, спрямовані на захист порушених інтересів держави, не вживались (а.с.16 зворот). Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може представляти інтереси держави в суді якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Зазначеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність її захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 4, ч. 5 ст. 56 ЦПК України). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) з посиланням на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16ц (провадження № 14-104цс19). У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України №15 від 14.01.2015, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Як визначено пп. 42 п. 4 вищевказаного Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи. Таким органом на території Дніпропетровської області є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Згідно п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 № 603, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Відповідно до пп. 36 п. 4 даного Положення, Управління подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Наведене свідчить, що Управління наділене повноваженнями щодо подання до суду позову про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. З огляду на наданні прокурором при зверненні до суду з даним позовом повідомлення ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, керівник Криворізької східної окружної прокуратури в Дніпропетровській області, який діє в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, на виконання вимог ч. 4 ст. 56 ЦПК України, у позовній заяві належним чином обґрунтував, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та надав докази не здійснення цим органом захисту інтересів держави. Таким чином, прокурором при пред`явлені позову дотримано процедуру доведення необхідності звернення до суду з даним позовом. Встановлено, що при зверненні до суду Дніпропетровською обласною прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн за подання позовної заяви та 1211,20 грн за подання заяви про забезпечення позову (а.с.27, а.с.4-провадження 2-з/177/6/24). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову та заяви про забезпечення позову. Аналогічні положення містить ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Крім того, згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] визнав позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору сплаченого при поданні позову та заяви про забезпечення позову, що складає 1816,80 грн. Беручи до уваги задоволення позовних вимог, повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача решту судових витрат, понесених при подачі позову та заяви про забезпечення позову, що складає 1816,80 грн. Застосовані судом заходи забезпечення позову відповідно до ухвали від 09.02.2024, у силу ч. 7 ст.\~158\~ЦПК України продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання рішенням законної сили, або ж можуть бути скасовані судом за вмотивованим клопотанням учасника справи раніше цього строку.

Outcome: approved