Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника та заінтересованої особи. Заявник - [PERSON] звернулася до Черкаського районного суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтовуючи тим, що [INFO] в неї померла донька [PERSON] , [INFO] в Республіці Косово, де було видано свідоцтво про смерть. Заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть та вона отримала роз`яснення від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), згідно якого Республіка Косово є невизнаною державою і вважається територією Республіки Сербія. Документи, які виданні її території не визнаються нашою державою, а тому не створюють правових наслідків. У зв`язку з викладеним, заявник просить суд встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, у віці 22 років, яка настала [INFO] в Республіці Косово. Заявник - [PERSON] згідно заяви просила справу розглянути у її відсутність, заяву просила задовольнити. Заінтересована особа: З відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надійшла заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника, заперечень по справі не висловлено, лише зазначено про уточнення дати народження [PERSON] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 18 березня 2024 року прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, з огляду на що, судом постановлено розглядати справу у відсутність заявника та представника заінтересованої особи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснювалося. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. З копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 11.07.2001 року слідує, що [PERSON] народилася [INFO] в с. Червона Слобода Черкаського району, Черкаської області. Із копії паспорту встановлено, що [PERSON] [INFO] , є громадянкою України, даний факт також підтверджується копією закордонного паспорта громадянина України [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Інститутом судової медицини Міністерства юстиції Уряду Республіки Косово, вбачається, що [PERSON] [INFO] , громадянка України померла [INFO] на Шосе Арбер Джафері муніципалітету Ферізай Республіки Косово. З листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), слідує, оскільки, Республіка Косово є невизнаною державою і вважається територією Республіки Сербія, документи, які виданні її території не визнаються нашою державою, а тому на території України є недійсними. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У відповідності з ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого при поданні рішення суду. За змістом ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-УІ від 01 липня 2010 року, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи з певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на території, яка не контролюється урядом Республіки Сербія, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на вказаній території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Звертаючись з даною заявою до суду, заявник посилається на те, що вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть своєї доньки, оскільки факт її смерті відбувся на території Республіки Косово, яка не визнається світовим співтовариством та на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Суд вважає, що заявник надала достовірні відомості, які підтверджують факт смерті [PERSON] на території муніципалітету Ферізай невизнаної Республіки Косово та фактично є Косовським округом Республіка Сербія, а тому з урахуванням викладеного, існують підстави для встановлення факту смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка народилася в селі Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, а померла [INFO] , а саме - на території Косовського округу Республіки Сербія. Враховуючи те, що встановлення факту смерті має для заявника важливе юридичне значення, а також те, що цей факт ніким не оспорюється, суд вважає можливим задовольнити заявлені вимоги. Суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 319 ЦПК України - рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно ст. 294 ЦПК України судові витрати, які понесенні заявником, не відшкодовуються.

Outcome: approved