Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.02.2021 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № R01.10730.007583658. 07.07.2023 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 07072023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за вище вказаним кредитним договором перейшло до позивача. Згідно п. 2.2. Договору факторингу, права вимоги, які АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в Реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього Договору та передається, в день укладання цього Договору. Відповідно до Витягу з реєстру боржників №1 до Договору факторингу, TOB «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № R01.10730.007583658 від 12.02.2021 в сумі 111445,99грн., з яких: - 66718,26 грн. - заборгованість за основним боргом; - 44727,73 грн. - заборгованість за відсотками. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 07.07.2023 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. - Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах передбачених договором. Відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за кредитним договором № R01.10730.007583658 від 12.02.2021 в розмірі 111445,99 грн., з яких: 66718,26 грн. - заборгованість за основним боргом; 44727,73 грн. - заборгованість за відсотками, а також понесені судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позові клопотав про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.4). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Повідомлення про причину неявки в судове засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12.02.2021 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] відповідно до Заяви-Анкети на отримання кредиту, Заяви № R01.10730.007583658 про акцепт Публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладання договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, Паспорту споживчого кредиту, укладено Кредитний договір № R01.10730.007583658 від 12.02.2021, згідно умов якого АТ «Ідея Банк» надало, шляхом переказу коштів з позичкового рахунку позичальника на рахунок позичальника у розмірі 67668,75 грн., зі сплатою відсотків в розмірі 35,26 % річних, строком на 96 місяців (п. п. 1.1-1.3 Договору). Згідно п. 4.1.1 зазначеного кредитного договору Банк зобов`язався видати кредитні кошти позичальнику на умовах, передбачених даним Договором, а позичальник відповідно до п. 2.1 зобов`язався повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості в 96 щомісячних внесках включно до 12 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів. Відповідно до зазначеної Заяви-анкети відповідач підтвердив, що усвідомлює та згоден з тим, що в разі несвоєчасного погашення кредиту (або його частини) дана інформація може бути доведена банком до відома третіх осіб (а.с.11). Відповідно до п. 6 Кредитного договору, повернення кредиту здійснюються відповідно до Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, згідно з яким визначена сукупна вартість кредиту, значена реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту, з особистим підписом відповідача. Згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором останній платіж за кредитним договором - 12.02.2029 (а.с.9,10). З копії договору факторингу № 07072023 від 07.07.2023 вбачається, що між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», було укладено договір відповідно до якого Акціонерне товариство «Ідея Банк» відступає фактору, а фактор приймає вимоги в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта Акціонерного товариства «Ідея Банк» за плату та на умовах, визначених цим Договором (а.с.17,18). Відповідно до Витягу з Реєстру Боржників №1 до Договору факторингу № 07072023 від 07.07.2023, позивач ТОВ «ФК ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором № R01.10730.007583658 від 12.02.2021 у сумі 111445,99 грн., з яких: заборгованість за основною сумою боргу 66718,26 грн., заборгованість за відсотками 44727,73 грн. (а.с.19). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Таким чином, позивач як новий кредитор набув права вимоги за вказаними договорами на підставі договорів про відступлення права вимоги. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 610 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Споживач - це фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Споживчий кредит - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 10.06.2017 набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування" (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - № 1023-XII). З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів". В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). Відповідно до ч.4 ст. 16 Закону № 1734-VIII передбачено, що якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Як встановлено судом, кредит за Кредитним договором № R01.10730.007583658 від 12.02.2021 є споживчим, що підтверджено п.1.1 кредитного договору та самим Паспортом споживчого кредиту від 12.02.2021 (а.с.5,7). Відповідно до ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", в укладеному договорі визначається порядок дострокового повернення кредиту. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та відсотками, кінцевий строк виконання за яким настав - 12.12.2023, а також заборгованість за кредитним договором та відсотками, кінцевий строк виконання за яким ще не настав, тобто до закінчення терміну дії договору - у період з 12.01.2024 по 12.02.2029. Згідно з п. 3.1.3 Кредитного договору сторони узгодили, що позичальник повинен та зобов`язаний повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку у випадках, передбачених п.4.2.3 цього договору. Згідно з п. 4.2.3 Кредитного договору сторони узгодили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобов`язаний на вимогу Банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання. Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту на підставі ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування" або на підставі частини 10 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", то у споживача (позичальника) відсутній обов`язок повернути достроково споживчий кредит. Такі ж висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц та у Постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-223цс16. Таким чином, наведені приписи підтверджують обов`язковість досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. При цьому, як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, кредитодавець не може заявляти вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту у позовній заяві. Подання кредитодавцем позову є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин. Тому таке подання не можна кваліфікувати, як вимогу у розумінні статті 16 Закону України "Про споживче кредитування". Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши на підставі Закону вимогу про дострокове повернення коштів за договором, у споживача (позичальника) немає обов`язку здійснити таке дострокове повернення. В матеріалах справи відсутня вимога позивача щодо дострокового погашення кредитної заборгованості та докази направлення її відповідачу. У зв`язку з чим позовні вимоги в частині дострокового повернення кредитних коштів за період з 12.01.2024 по 12.02.2029 не підлягають задоволенню у зв`язку із недотриманням досудового порядку врегулювання спору. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 755/11307/17 та у Постанові Верховного Суду від 04.12.2020 у справі № 753/21158/17. Разом з тим, станом на 12.12.2023 (останній платіж за графіком до звернення до суду з даним позовом) у відповідача [PERSON] існувала прострочена кредитна заборгованість за кредитним договором № R01.10730.007583658 від 12.02.2021. Як вбачається з наданого позивачем Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, у період з станом 12.02.2021 по 12.12.2023 заборгованість кредитним договором повинна становити 71978,00 грн. (2117,00 грн.*34 =71978,00 грн., де 2117,00 грн. - щомісячний платіж, 34 - кількість місяців простроченої заборгованості) (а.с.6,9). Із графіку платежів слідує, що сума платежу за розрахунковий період (ануїтетний платіж) складається із погашення суми кредиту та процентів за користування кредитом. Станом на 12.12.2023 прострочена заборгованість [PERSON] за кредитним договором №R01.10730.007573658 від 12.02.2021 складає і 71978,00 грн., з яких: 24905,48 грн. - прострочена сума кредиту; 47072,52 грн. - прострочені проценти за користування кредитом. Матеріали справи свідчать про те, що первісний кредитор (АТ «Ідея Банк») свої зобов`язання перед позичальником за Кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, однак остання не здійснювала погашення заборгованості в повному обсязі та не надала суду доказів, які б спростовували висновки суду про чинність договору, отримання коштів. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, стягненню з [PERSON] підлягає лише прострочена сума кредиту в розмірі 24905,48 грн та прострочені проценти за користування кредитом в розмірі 47072,52 грн., що разом становлять 71978,00 грн. Відповідно до ст. 12 ч. 3, 4, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Інших доказів, які б спростовували висновки суду про чинність договору, отримання коштів, відповідачем суду не надано. За вказаних обставин суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та підтверджені відповідними доказами, які досліджені судом в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 2684 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №54184 від 12.12.2023 (а.с.1). Оскільки вимоги позивача задоволено частково, а саме на 64,58% (71978х100:111445,99), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 64,58% від сплаченої суми судового збору, що становить 1733,33 грн.

Outcome: partial