Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

05.01.2012 року між позивачем (Банк) та відповідачем (Клієнт) було укладено Договір № 0342000972 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки в рамках зарплатного проекту (далі - Договір). 29.08.2013 року сторони уклали Договір № 1 про внесення змін та доповнень до вищевказаного Договору, яким виклали Договір в новій редакції. Так, згідно з п. 2.1. Договору у рамках цього Договору Банк на підставі заяви Клієнта, яка є Додатком № 1 до цього Договору (далі Заява), а також інших документів, визначених вимогами чинного законодавства України та нормативних документів Банку, відкриває Клієнту поточний рахунок, проводить за цим рахунком операції, визначені положеннями чинного законодавства України, нормативними документами Банку та цим Договором, видає Клієнту картку, яка зазначена у заяві, а також надає інші банківські послуги, а Клієнт зобов`язується оплачувати банківські послуги на умовах, визначених цим Договором, у тому числі згідно з Умовами та тарифами обслуговування карткового рахунку. Укладенням цього Договору сторони домовилися про відкриття Банком Клієнту кредитної лінії, у межах якої Банк надає Клієнту кредит з лімітом не більше 3 000, 00 грн. для проведення операцій із застосуванням Картки, а Клієнт зобов`язується повернути кредит Банку та сплатити йому проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором (п. 2.4. Договору). За умовами п. 2.6. Договору кредитна лінія відкривається на строк, що відповідає строку дії Основної картки, а саме на 36 місяців (до 31.07.2016 року). Згідно з п. 2.7. Договору за користування кредитом Клієнт зобов`язаний щомісячно сплачувати Банку проценти, нараховані за фіксованою процентною ставкою у розмірі 36% річних. Відповідно до п. п. 8.1.1., 8.1.2. Договору у разі простроченні сплати заборгованості за кредитом/овердрафтом та/або процентами за кредитом/овердрафтом, Клієнт сплачує Банку за кожний день прострочення, включаючи день сплати, пеню. Пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати погашення відповідної заборгованості у повному обсязі, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. У разі несвоєчасної оплати Клієнтом наданих йому банківських послуг, Клієнт сплачує Банку пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діятиме у період, за який нараховуватиметься пеня. Пунктом 10.1. Договору передбачено, що договір укладено строком на 60 місяців. Строк дії цього Договору щоразу автоматично продовжується на 60 місяців у разі, якщо будь-як зі сторін не пізніше ніж за 20 календарних днів до закінчення строку дії Договору не надішле іншій стороні письмову заяву про припинення цього Договору. Відповідно до п. 10.3. Договору він припиняє свою дію за взаємною згодою сторін або при достроковому розірванні договору на вимогу однієї із сторін у випадку невиконання іншою стороною своїх зобов`язань по Договору. При припиненні Договору за взаємною згодою сторін Договір припиняє свою дію не раніше повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. Позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та надав відповідачу кредит у встановлених Договором порядку та розмірі, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого за ним виникла заборгованість за Договором в сумі 2 996, 98 грн. Позивач звернувся до відповідача з претензією від 16.09.2016 № 95/15-107 про сплату заборгованості за Договором, у якій зазначив, що станом на 10.06.2016 відповідачем повторно порушено строки погашення заборгованості за Договором, у зв`язку з чим просив відповідача у строк до 30.09.2016 здійснити повне погашення заборгованості за Договором в сумі 2 996, 98 грн. Однак, вказана претензія відповідачем задоволена не була. У 2020 році позивач повторно звернувся до відповідача з претензією № 068/15-101 від 27.04.2020 про погашення боргу, яка відповідачем також задоволена не була. Згідно з наданим позивачем розрахунком, за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 12 225, 30 грн., з яких 2 996, 98 грн. основного боргу, 5 100, 65 грн. заборгованості по процентам, 1 369, 22 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість по процентам, 887, 47 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним боргом, 499, 87 грн. 3% річних, 1 371, 11 грн. інфляційних втрат. У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1 та 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як зазначалося судом вище, Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України). Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого за ним виникла заборгованість по тілу кредиту в сумі 2 996, 98 грн., чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача. Разом з цим, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положенням частини 5 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Як зазначалося судом вище, за умовами п. 2.6. Договору кредитна лінія відкривається на строк, що відповідає строку дії основної картки, а саме на 36 місяців (до 31.07.2016 року). Позивач звернувся до відповідача з претензією від 16.09.2016 № 95/15-107 про сплату заборгованості за Договором, у якій зазначив, що станом на 10.06.2016 відповідачем повторно порушено строки погашення заборгованості за Договором, у зв`язку з чим просив відповідача у строк до 30.09.2016 здійснити повне погашення заборгованості за Договором в сумі 2 996, 98 грн. Разом з цим, з позовом до суду позивач звернувся лише 13.08.2020 року, тобто після спливу строку позовної давності. Позивач заперечує проти застосування строку позовної давності до спірних правовідносин посилаючись на те, що відповідно до договору, укладеного між АТ «Укрексімбанком» та відповідачем, договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного погашення Позичальником кредитної заборгованості (штрафних санкцій, відсотків за користування, суми кредиту). Відповідно до п. 10.3 Договору про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії № 0342000972БД2013-08 зазначено, що договір припиняє свою дію не раніше повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. Відповідно до п. 8.1 Кредитного договору у разі прострочення сплати заборгованості за кредитом, Клієнт сплачує банку за кожний день прострочення, включаючи день сплати, пеню. Пеня нараховується на суму прострочених платежів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати погашення відповідної заборгованості у повному обсязі, у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. У разі несвоєчасної оплати Клієнтом наданих йому банківських послуг, Клієнт сплачує банку пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діятиме у період, за який нараховуватиметься пеня. Відповідно до розрахунку, доданого до позовної заяви, пеня на суму основного боргу та на суму прострочених процентів нараховувалась за період з 28.04.2019 по 24.04.2020, тобто протягом року. До позовної заяви додавався розрахунок заборгованості за договором, сформований станом на 27.04.2020 року. У позовній заяві зазначено, що на адресу відповідача направлено претензію від 27.04.2020 року вих.№ 067/15-101. Отже право вимагати повернення коштів виникло у позивача саме з 27.04.2020 року з моменту направлення претензії відповідачу. Оцінивши вказані доводи позивача суд вважає їх безпідставними, оскільки наполягаючи на тому, що право вимагати повернення коштів виникло у позивача саме з 27.04.2020 року (тобто з моменту направлення претензії відповідачу вих.№ 067/15-101), поза увагою позивача залишилися як вимоги п. 2.6. Договору, так і той факт, що первісно претензія, з якої чітко вбачається обізнаність Банку про порушення його прав, була пред`явлена відповідачу ще 16.09.2016 року, тоді як з позовом до суду він звернувся лише 13.08.2020 року. Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу за тілом кредиту в сумі 2 996, 98 грн. у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 5 100, 65 грн. заборгованості за процентами, 1 369, 22 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість по процентам, 887, 47 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним боргом, суд зазначає наступне. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року по справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновків, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період. Такої ж позиції дотримувалось і Міністерство оборони України, про що свідчить лист від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, в якому зазначено, що особливий період в Україні настав на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. З матеріалів справи вбачається, що з 16.07.2010 року по теперішній час відповідач є військовослужбовцем, що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] та посвідченням офіцера [NUMBER] . Позивач вважає, що надана відповідачем копія військового квитка не є належним та допустимим докази, що підтверджує належність позичальника до категорії військовослужбовців, на яких розповсюджуються пільги, встановлені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідно до Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, що затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України № 124, документом, що підтверджує факт перебування на військовій службі є довідка за формою 5 або 6 Інструкції ЗСУ, що видається військовослужбовцям і працівникам ЗСУ та членам їх сімей для підтвердження факту перебування на військовій службі. Однак до відзиву на позов додано лише неповну копію військового квитка та посвідчення офіцера від 23.06.2020 року. Інших документів, які підтверджують належність позичальника до військовослужбовців та визначають дату вступу позичальника на військову службу (таких як: рішення відповідного державного органу, військової частини про призов на військову службу, довідка військової частини) до відзиву не надано. Отже, у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують належність позичальника до військовослужбовців та визначають дату вступу позичальника на військову службу та відсутністю клопотань до АТ «Укрексімбанк» про припинення нарахування плат за укладеним з ним договором, позивач вважає правомірним застосуванням штрафних санкцій, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а також процентів за користування кредитом в період з 17.03.2014 по 14.08.2020 року. Суд вважає вказані доводи позивача безпідставними, враховуючи наступне. Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надіслав Банкам України для використання в роботі лист Міністерства оборони України від 21.08.2014 N 322/2/7142 з роз`ясненнями щодо переліку документів, які підтверджують призов під час мобілізації та проходження військової служби, що надаються позичальниками банкам з метою звільнення від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом, відповідно до якого документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем у особливий період, а також підтверджує призов під час мобілізації резервістів та військовозобов`язаних, є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. В матеріалах справи містяться належним чином засвідчений витяг з військового квитком серії [NUMBER] та посвідчення офіцера [NUMBER] , які підтверджують факт наявності у відповідача статусу військовослужбовця. Підстави ставити під сумнів надані відповідачем докази у суду відсутні. За таких обставин суд вважає, що Банк безпідставно нараховував відповідачу проценти за користування кредитом у період з 18.03.2014 року по 27.04.2020, та пеню за період з 28.04.2019 року по 27.04.2020 року, оскільки на відповідача поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин. При цьому, щодо нарахування процентів у період з 10.09.2013 року по 17.03.2014 року суд зазначає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню оскільки з позовом до суду позивач звернувся поза межами строку позовної давності, про застосування якої відповідачем зроблено заяву. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 5 100, 65 грн. заборгованості за процентами, 1 369, 22 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість по процентам, 887, 47 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним боргом. При цьому, суд не приймає до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Судом встановлено, що Банк безпідставно нараховував відповідачу проценти за користування кредитом та пеню, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин, і, як наслідок відмовив у задоволенні позову, а відтак підстави для застосування до цих вимог строку позовної давності відсутні. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 499, 87 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 371, 12 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наведеним у частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, тому три проценти річних не є неустойкою (штрафом, пенею) у розумінні положень статті 549 Цивільного кодексу України. Отже, за змістом наведеної норми права нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18. Отже, нараховані позивачем 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, пенею та процентами за користування кредитом, а відтак на спірні правовідносини не поширюється положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як про це стверджує відповідач. Разом з цим, як зазначалось судом вище, на день звернення до суду з позовом у цій справі Банк пропустив передбачений законом строк для звернення з вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Наслідком цього є те, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2023 у справі № 554/9126/20 зазначила, що законодавець в пункті 4 частини 1 статті 602 Цивільного кодексу України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 Цивільного кодексу України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22). У постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №757/44680/15-ц, зокрема відзначено: «Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». У даній справі судом відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з пропуском позовної давності, отже 3% річних та інфляційні втрати нараховані позивачем до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. З цього слідує, що у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат необхідно відмовити. Що стосується вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000, 00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (частина перша статті 29 Закону). Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Суд зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суд від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, провадження № 61-11991св20). Цивільний процесуальний закон визначає критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000, 00 грн. відповідачем надано: -договір про надання правничої допомоги від 07.07.2023 року, укладений між відповідачем (Клієнт) та Адвокатським бюро «Бігдан Олексій», відповідно до п. 1.1. якого Клієнт доручає, а Бюро приймає на себе зобов`язання надати Клієнту за винагороду необхідну правничу допомогу з перегляду заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2021 по справі № 643/12652/20 за позовом АТ «Укрексімбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом його перегляду місцевим або апеляційним судом, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та оплатити фактичні витрати на її надання в обсязі, порядку та на умовах, визначених Договором; -додаток № 1 від 01.08.2023 до Договору про надання правничої допомоги від 07.07.2023, відповідно до п. 1.3, 1.4. якого сторони домовилися, що гонорар (винагорода) Бюро за надання послуг, визначених п. 1.2. Додатку, складає 8 000, 00 грн. Сторони домовилися, що визначений п. 1.3. цього Додатку гонорар є фіксованим та не залежить від переліку наданих Бюро послуг, зазначеному в Акті виконаних робіт, складеному згідно умов цього Додатку; -акт виконаних робіт від 11.12.2023, виконаних за договором про надання правової допомоги від 07.07.2023, відповідно до якого Бюро передало, а Клієнт прийняв наступні послуги: збір та правовий аналіз інформації, документів та матеріалів, надання консультації та висновків, що стосуються предмета спору (2 години); складання, подання заяви про перегляд рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2021 по справі № 643/12652/20, додатків до нього (3 години); складання, подання пояснень по справі (щодо заперечень відповідача на заяву про перегляд заочного рішення місцевого суду) (2 години); складання, подання відзиву на позов (2 години); участь у судових засіданнях (4 засідання) (4 години). Сторони дійшли згоди про розмір часу Бюро, витраченого на надання правничої допомоги, у кількості 15 годин. Згідно з п. 1.3. Додатку № 1 до Договору вартість наданих послуг (гонорар) складає 8 000, 00 грн., які Клієнт зобов`язується сплатити в строк двох місяців з дати підписання акту, але у будь-якому разі не пізніше 5 календарних днів з дати набрання законної сили рішенням місцевого суду. Позивач, у свою чергу, подав до суду клопотання про зменшення розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу до 0, 00 грн., посилаючись на те, що дана справа не належить до категорії складних справ, підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, а тому сума витрат на правову допомогу явно завищена та не підтверджена дійсною затратою часу адвокатом, що свідчить про невідповідність понесених витрат критерію реальності, розумності, справедливості. Також позивач зазначає, що надані відповідачем документи на підтвердження понесених відповідач витрат на професійну правничу допомогу не містять розрахунку (детального опису робіт), наданих адвокатом послуг, що позбавляє позивача можливості спростувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, відповідачем на підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або іншій банківський документ, касові чеки). Крім того, у клопотанні відповідачем ставиться питання про стягнення витрат на правову допомогу понесених відповідачем у зв`язку з оскарженням рішення про корегування митної вартості товарів, тоді як дана справа стосується стягнення заборгованості за Договором. Відтак, всі дії відповідача у даній справі є недоведеними, а їх перелік відноситься до іншої справи щодо коригування митної вартості товару. Доводи позивача про відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному виду робіт, необхідних для надання правової допомоги, суд до уваги не приймає з наступних підстав. Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат. на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Частина 3 статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Статтею 137 ЦПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Також суд не приймає до уваги доводи позивача в частині того, що відповідачем не надано документів на підтвердження оплати гонорару адвокату (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), оскільки у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Таким чином, доводи позивача про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, є помилковими. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи категорію та складність справи, ціну позову, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та зважаючи на клопотання позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 4 000, 00 грн., оскільки визначений відповідачем розмір 8 000, 00 грн. не відповідає критерію розумності, не співрозмірні із виконаною роботою адвоката, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини цієї справи матиме надмірний характер для позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: approved