Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

В провадження Київського районного суду м.Харкова надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій позивач просить усунути перешкоди, які створює для неї [PERSON] , [INFO] , в користуванні квартирою [ADDRESS] , визнавши його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову зазначає, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 жовтня 1998 року (реєстр.№ 2- 98-143190-Ц), виданому Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду на 32/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] , на праві спільної часткової вланості належало [PERSON] у вигляді 1/3 частки, а також її дітям: дочці [PERSON] - 1/3 частки та синові [PERSON] - 1/3 частки. 18 жовтня 2013 року між нею та сином [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого він передав позивачу у власність безоплатно належні йому 12/300 частин зазначеної квартири з відповідною частиною місць спільного користування. Зазначає, що співвласниками на даний час є треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.12.2023. Порядок користування між співвласниками житла не визначений. Згідно інформації з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 30.11.2023 за адресою: [ADDRESS] зараз зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , її неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , [PERSON] . Ще в 2010 році, до передачі позивачу у дарунок своєї частки житла, відповідач [PERSON] залишив житло за місцем реєстрації і, забравши всі свої особисті речі, переїхав до іншого місця проживання, яке позивачу невідомо. З цього часу він за місцем реєстрації не проживав, житлом не цікавився, за нього не сплачував. Зі свого боку позивач, як власник житла, його не виганяла, праву користування житловим приміщенням не перешкоджала, замки до дверей не замінювала. [PERSON] залишив житло за власним рішенням, і воно було добровільним. Відповідно до ст.391 Цивільного Кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] не проживає в квартирі за місцем реєстрації 13 років, залишив він його у добровільному порядку. Факт не проживання відповідача в квартирі з 2010 року підтверджується відповідним актом від 25.12.2023р., складеним сусідами по будинку. Крім того, згідно довідки Харківського РУП № 1 Головного управління національної поліції в Харківській області від 29.12.2023 № 242аз/119-6/аз/2023, звернень гр. [PERSON] до Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області із скаргами на перешкоджання його праву на користування житлом в квартирі [ADDRESS] в період з 2020 по теперішній час не надходило. Позивач зазначає, що самостійно як власник житла, зняти відповідача з реєстрації в своїй квартирі не може, оскільки порядок користування квартирою між усіма власниками житла не встановлений, а тому для цього необхідно надання згоди на виписку [PERSON] від всіх власників і зареєстрованих осіб. В той же час, у зв`язку з бойовими діями на Харківщині вони всі проживають в інших місцях, і ніяких контактів з ними не має. Відсутність можливості самостійно зняти з реєстрації колишнього власника житла, а отже і необхідність звернення для цього до суду з відповідним позовом, підтверджується листом Департаменту реєстрації ВК ХМР. Реєстрація відповідача в квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, створює для неї певні проблеми, зазначає, що будучи пенсіонеркою, отримуючи маленьку пенсію, їй дуже важко утримувати житло за свої кошти не тільки за себе, а і за сина, який цим житлом зовсім не цікавиться. У зв`язку з вищевикладеним просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 18 січня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивачка пояснила, що їй на праві власності належить частина комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстрований її син [PERSON] , однак він там не проживає з 2010 року, бачила його востаннє років 5 тому, він поїхав до друга на [PERSON] і його не можуть знайти. Перешкод у доступі в квартиру вона ніколи йому не чинила. На даний час відповідач ніколи не цікавився квартирою за місцем реєстрації, за комунальні послуги не сплачує, нараховуються борги, так як в квартирі він не проживає, то вирішала звернутися з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Свідки [PERSON] ,\~ [PERSON] у судовому засіданні зазначили, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] майже 10 років, виїхав після пожежі, яка була у 2011 році, більше його не бачили. До кімнати квартири не заходили, тому повідомити про наявність або відсутність його речей не можуть. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації, на підтвердження\~чого в\~матеріалах справи\~наявна поштова\~кореспонденція,\~яка була\~повернута оператором\~поштового зв`язку\~у зв`язку\~з відсутністю\~адресата за\~вказаною адресою. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідачів до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважаних причин. Відповідно до ст. 131 ч.1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Треті особи [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням, що повернулось на адресу суду з відміткою про відсутність адресатів за вказаною адресою заяв, клопотань до суду не надходило. До матеріалів позовної заяви долучено заяву третьої особи [PERSON] про розгляд справи у її відсутність, не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши доводи позивача, покази свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus). За змістом рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Отже, право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Оцінка відповідності та правомірності втручання у право особи на житло охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: законність втручання (згідно із законом); легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Згідно з ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагатибудь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставіцієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.50. Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, в тому числі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та її сину відповідачу [PERSON] , третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частки квартири [ADDRESS] , тобто 32/100 частин комунальної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.10.1998 реєстраційний № 2-98-143190-Ц (а.с.11). 18 жовтня 2013 року між відповідачем, [PERSON] , та позивачем, [PERSON] , було укладено договір дарування № 3932, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] , безоплатно у власність 12/300 частин комунальної квартири за номером [ADDRESS] . Відчужувані 12/300 частин комунальної квартири належать Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с. 7-8). Таким чином, відповідач не є власником вказаного житлового приміщення. Із довідок з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 30.11.2023 та 17.01.2024 вбачається, що окрім третіх осіб [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.15, 29). Згідно з відповіддю на адвокатський запит адвоката Файзулаєвої Маріне за підписом начальника Харківського районного управління № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області Дмитра Плотнікова № 242аз/119-6/03/2023 від 29.12.2023, в Інофрмаційному порталі Національної поліції відсутня будь-яка інформація відносно [PERSON] щодо його звернень до ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області із скаргами на перешкоджання його праву на користування зазначеним житлом в період з 2020 року по теперішній час (а.с.17). Зі змісту акту про непроживання складеного [PERSON] та [PERSON] , убачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2010 року (а.с.16). Повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог. Як роз`яснено у п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. Відомостей про те, що відповідач цікавиться спірним житлом, або даних про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів не встановлено. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, показів допитаних свідків, судом встановлено, що відповідач у строк понад один рік не проживає в житловому приміщенні, ці обставини не спростовано відповідачем. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше одного року. Не містять матеріали справи також і будь - яких доказів того, що позивач перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Аналізуючи зібрані\~по справі\~докази у\~їх сукупності,\~суд дійшов\~висновку,\~що позовні\~вимоги [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~треті особи:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~усунення перешкод\~в користуванні\~житлом,\~яке належить\~на праві\~приватної власності підлягають задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки як встановлено судом відповідач не проживає в спірному житлі понад один рік без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщення.

Outcome: approved