Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позовні вимоги. У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 09.12.2020 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 6673 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 березня 2021 року. Проте, станом на день подання позовної заяви, відповідач не повернув борг, на звернення позивача про повернення позики не реагує, чим порушив виконання свого зобов`язання, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. З урахуванням вищевказаного, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] 254708,41 грн. заборгованості за договором позики, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.02.2024 року було еквівалентно 6673 дол. США. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27.02.2024 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з (викликом) повідомленням сторін в судове засідання. Позиція сторін по справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив такий задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що у кінці 2020 року надав відповідачу грошові кошти у позику, однак останній їх не повернув. Повідомив , що у зв`язку з тим, що у березні 2024 року спливає строк позовної давності, він вирішив звернутись до суду із вказаним позовом. Додатково вказав, що неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення боргу, однак останній такі вимоги проігнорував та борг не повернув. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вказав, що борг у сумі 6235 доларів США він вже фактично повернув позивачу, однак розписку у нього не забрав. При цьому, борг у сумі 438 доларів США перед позивачем визнає. Крім того, відповідач зазначив, що він з позивачем давно знайомий, оскільки надавав останньому адвокатські послуги і у них були спільні інтереси. У грудні 2020 року позивач "попросив оформити їх стосунки" і він написав боргову розписку. В подальшому, відповідач повертав борг безпосередньо позивачу готівкою, передавав грошові кошти позивачу через його водія, а також оплачував за позивача внески за участь у змаганнях зі спортивної риболовлі. Відповідач також вказав, шо написання розписки він визнає, однак гроші в борг не брав. Фактичні обставини справи. 09 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження чого складено розписку. Відповідно до тексту розписки від 09 грудня 2020 року, власноручно написаного [PERSON] , останній підтвердив, що взяв у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 6673 дол. США. та зобов`язався повернути отримані грошові кошти до 01 березня 2021 року. Крім того, судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, борг у встановлений строк не повернув. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позичальник взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконує, а тому заборгованість має бути стягнута з нього в судовому порядку з метою захисту порушеного права позивача. При цьому, суд не приймає доводи відповідача, оскільки надані ним в ході судового розгляду пояснення є суперечливими, непереконливими та не підтверджуються належними та допустимими доказами, в той час як позивачем надано суду оригінал боргової розписки, яка підтверджує як факт укладення договору позики так і його умови. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 6673 доларів США., що за офіційним курсом НБУ станом на 15.02.2024 року дорівнює 254708,41 грн. В той же час, позов про стягнення заборгованості за договором позики надійшов до суду 23.02.2024 року. Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 23.02.2024 року, 6673 доларів США дорівнювали 256779.04 грн., що перевищує розмір позовних вимог позивача. Оскільки, суд розглядає позов виключно в межах позовних вимог, то стягненню з відповідача фактично підлягає заборгованість у сумі 254708,41 грн., яка зазначена позивачем у позовній заяві. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2547,08 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved