Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

позивач, звернулась до Залізничного районного суду м. Львова з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача батьком дитини, зобов`язати Залізничний відділ реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести відповідні зміни до актового запису № 100 від 11.02.2023 року про народження [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , зазначивши батьком дитини відповідача та видати нове свідоцтво про народження, залишивши прізвище « [PERSON] » по батькові змінивши з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду із позовом і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що підлягає індексації відповідно до закону. Також просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем проходили службу у військовій частині, де і познайомились. Після повномаштабного вторгнення рф, та враховуючи факт проходження служби в різних підрозділах, часто перебували у відрядженнях окремо один від одного, проте з квітня 2022 року перебували на сусідніх позиціях один від одного у м. Апостолове, де певний час мали змогу бачитись. 21.05.2022 року позивач дізналась про вагітність, про що повідомила відповідача, останній відреагував позитивно, оскілки вагітність вони планували та були заручені. З липня 2022 року вони почали спільно винаймати квартиру, для проживання в ній однією сім`єю по [ADDRESS] . Маючи плани як подружжя, почали робити косметичний ремонт у квартирі по [ADDRESS] . Кошти, які відповідач переводив на її карту, спрямовувались на купівлю будівельних матеріалів та оплату послуг робітників. В липні 2022 року вони планували розписатись у м. Львові, але у зв`язку з частими непорозуміннями та конфліктами припинили стосунки [INFO] . [INFO] народилась їхня дитина [PERSON] . З самого народження та до дати подання позовної заяви відповідач не бачив дитину жодного разу, хоча вона телефонувала до нього та просила приїхати. Останній раз телефонував і цікавився дитиною 29.03.2023 року. Під час телефонної розмови, що мала місце 27.08.2022 року, відповідач казав про те, що хоче зробити тест-ДНК, позивач не заперечувала, але більше про це він не згадував. При реєстрації народження сина запис про батька був зроблений зі її слів, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Зазначає, що відповідач відмовляється добровільно в позасудовому порядку подати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Син проживає разом з нею. Відповідач не приїздить до дитини, матеріальної допомоги на його утримання не надає і вже тривалий час взагалі не цікавиться дитиною. Щодо стягнення аліментів, позивач зазначає, що вона перебуває у декретній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. З 25.11.2022 року проходить службу за контрактом у військовій частині. На час перебування у декретній відпустці будь-якого доходу не має. Син перебуває на повному її утриманні. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.10.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи у порядку загального провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками рекомендованою поштовою кореспонденцією. Відповідач у визначений судом п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, такого не подав, про поважність причин не подання відзиву суд не повідомив, заява про поновлення строку для подання відзиву до суду станом на день винесення рішення також не поступала. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на мотиви такого, просить такий задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи за останнім відомим місцем перебування та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, заперечень суду не надав, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Залізничного відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, за наявними фактами згідно чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. У відповідності до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі. При реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] , відомості про батька були записані зі слів позивача, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, а саме в графі «батько» зазначено [PERSON] , громадянин України. Прізвище дитини зазначене як [PERSON] /а.с. 11-12/. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. У постанові пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України, приймаються до судового розгляду, якщо дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Із позовом про визнання батьківства чи материнства можуть звертатися до суду лише особи, зазначені у СК України. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. 77-79 ЦПК України. Щодо предмету доказування у даній категорії справі, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: dismissed