Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Квітневої сільської ради, Житомирського району, Житомирської області (далі - відповідач) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в якій вказує, що [INFO] помер його дядько [PERSON] . Ступінь спорідненості позивача та його батька підтверджується свідоцтвом про народження позивача, а батька та дядька позивача підтверджується Витягами з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження. На час смерті дядько позивача [PERSON] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] , разом зі співмешканкою [PERSON] та її сестрою [PERSON] . Після смерті дядька відкрилась спадщина до складу якої входить земельна ділянка (пай) площею 3,965 га, яка розташована на території Квітневої територіальної громади за межами села Ставище, Житомирського району, Житомирської області. Про вказану обставину позивачу стало відомо 06.02.2024 року з довідки Почуйківського старостинського округу № 2 від 06.02.2024 року № 14/02-12. На час смерті [PERSON] діяв Цивільний Кодекс УРСР 1963 року, а тому співмешканка останнього [PERSON] не входила у коло спадкоємців за законом відповідно до розділу VІІ Цивільного Кодексу УРСР, а тому не може вважатись особою яка прийняла спадщину. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Вказані обставини вказують на те, що після смерті [PERSON] на час дії Цивільного Кодексу УРСР спадщина ніким із спадкоємців не прийнята. На час відкриття спадщини позивач також не входив до кола спадкоємців за законом відповідно до розділу VІІ Цивільного Кодексу УРСР, тому був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини після смерті дядька [PERSON] . Однак, після набрання чинності ЦК України 2003 року, позивач входить до п`ятої черги спадкоємців. Звернувшись до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, 08.02.2024 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що строк прийняття спадщини минув. Обставини, що позивач не входив до кола спадкоємців за законом на час відкриття спадщини після смерті дядька [PERSON] , тому не мав можливості прийняти спадщину, а також не мав такої потреби, так як не знав про наявність спадкового майна, після набрання чинності ЦК України 2003 року, що будинок в якому проживав на час смерті спадкодавець [PERSON] , належав не йому, а співмешканці [PERSON] , про наявність спадкового майна - земельної частки (паю), дізнався від працівників старостинського округу сільської ради вже в 2024 році та при цьому також дізнався про відсутність інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, в сукупності вказують, що є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті дядька. Таким чином, позивач вважає, що пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин та має право на його поновлення. Позивач просить визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті дядька [PERSON] , який помер [INFO] . Судові витрати віднести на його рахунок. Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача Квітневої сільської ради Житомирського району Житомирської області в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просить справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частина 3 статті 211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 01 лютого 2024 року Попільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 9 /а.с. 5/. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 01 лютого 2024 року Попільнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 9 /а.с. 6/. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06 серпня 1971 року Ставищанським сільським бюро ЗАГС Попільнянського району Житомирської області, батьками [PERSON] ? [INFO] , вказані [PERSON] та [PERSON] , запис за № 9 /а.с. 7/. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено реєстраційний запис про народження [PERSON] , дата народження [INFO] , номер актового запису 286, складений 24 серпня 1956 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, батьками вказані [PERSON] та [PERSON] /а.с. 8/. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено реєстраційний запис про народження [PERSON] , дата народження [INFO] , номер актового запису 303, складений 12 вересня 1956 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, батьками вказані [PERSON] та [PERSON] /а.с. 9/. Довідкою № 14/02-12 від 06 лютого 2024 року, виданої Почуйківським старостинським округом № 2 Виконавчого комітету Квітневої сільської ради Житомирського району Житомирської області, передбачено, що за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , рахується земельна ділянка (пай) на плані № 38, площею 3,965 га, на території Квітневої територіальної громади за межами села Ставище, Житомирського району (бувший Попільнянський район) Житомирської області /а.с. 10/. Як вбачається з довідки № 13/-2-12 від 06 лютого 2024 року Почуйківського старостинського округу № 2 Виконавчого комітету Квітневої сільської ради Житомирського району Житомирської області, згідно погосподарської книги № 1 за 2001-2005 роки, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , був зареєстрований та проживав до смерті за адресою: [ADDRESS] , на час його смерті разом з ним проживали цивільна дружина [PERSON] , [INFO] , та її сестра [PERSON] , [INFO] /а.с. 11/. Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) виданого 08 лютого 2024 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області, у Спадковому реєстрі інформація відносно [PERSON] , який помер [INFO] , відсутня /а.с. 12/. Відповідно повідомлення № 29/01-16 від 08 лютого 2024 року приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області, [PERSON] відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини та у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як він пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , строк закінчився 15 квітня 2002 року /а.с. 13/. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні спору, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] зазначив, що він є спадкоємцем п`ятої черги після смерті [PERSON] на підставі ст. 1265 ЦК України, оскільки є племінником померлого [PERSON] . За положеннями ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 року в справі № 588/225/18. Окрім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (у пункті 1) з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відтак, враховуючи, що спадкові правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України та те, що визначений у статті 549 ЦК Української РСР 1963 року строк для прийняття спадщини (шість місяців) після смерті [PERSON] закінчився до 01 січня 2004 року, суд вважає за необхідне при вирішенні справи керуватись правовими нормами ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 549 ЦК Української РСР, чинного на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 550 ЦК Української РСР, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Отже, нормами ЦК Української РСР 1963 року не передбачено можливість надання спадкоємцю додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а передбачено продовження строку на прийняття спадщини. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі № 319/414/20. Відтак, суд зауважує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, а тому до таких спадкових правовідносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року, який не передбачав можливості визначення такого додаткового строку. Водночас, суд зазначає, що відповідно до статті 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Статтями 529 та 530 ЦК Української РСР 1963 року визначені перша та друга черги спадкоємців за законом, відповідно до змісту яких при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Отже, чинним законодавством на час відкриття спадщини після померлого [PERSON] не було передбачено інших черг спадкоємців, окрім зазначених у статтях 529, 530 ЦК УРСР. Положення статті 1265 ЦК України (п`ята черга спадкоємців за законом) не поширюється на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] . До цих спадкових правовідносин застосовуються положення ЦК Української РСР, зокрема щодо кола спадкоємців за законом, а такої черги спадкоємців за законом, до якої відносить себе позивач [PERSON] , ЦК Української РСР не передбачав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що спадщина після померлого [PERSON] відкрилась [INFO] , тобто до 01 січня 2004 року, спадщину після його смерті до вказаної дати (01 січня 2004 року) ніхто не прийняв. Позивач, який є племінником померлого [PERSON] , не входить до кола спадкоємців за законом, визначених діючим на час відкриття спадщини ЦК Української РСР 1963 року. Враховуючи наведені норми діючого на час відкриття спадщини законодавства та встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що оскільки позивач [PERSON] не має права на спадкування після смерті [PERSON] , його права чи законні інтереси не порушені, відтак заявлені ним позовні вимоги не підлягають задоволенню з цих підстав. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (пункт 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України). Представник відповідача надав до суду заяву в якій підтримав позовні вимоги. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні». Таким чином, визнання позову представником відповідача, не є підставою для задоволення позову, оскільки відповідно до вимог частини четвертої статті 206 ЦПК України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, а в даному випадку визнання представником відповідача позову, суперечить викладеним у рішенні суду обставинам з наведених вище підстав. Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed