Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції в Закарпатській області між [PERSON] (далі Позивач) та [PERSON] (далі Відповідачка) був укладений шлюб, про що складено запис акту про укладення шлюбу за №149. За період шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Останні роки їхнього спільного проживання сімейне життя поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення сімейних відносин. Відповідачка втратила інтерес до сімейного життя, ведення спільного господарства та безпричинно покинула сім`ю залишивши дітей проживати з ним. З цих підстав він звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Рахівського районного суду від 04 травня 2023 року шлюб між ними припинено. Діти залишилися проживати з Позивачем. З кінця 2021 року його дружина виїхала за межі України до росії, залишивши малолітніх дітей без можливості спілкування з нею. Місце її перебування Позивачу не відоме, зв`язок з нею втрачений. Неповнолітні доньки - [PERSON] та [PERSON] проживають з ним, він займається їхнім утриманням та вихованням. Мати взагалі не цікавиться дітьми, не проявляє до них інтересу, не підтримує жодних стосунків. [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, їхнім навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не створює умов для отримання ними освіти. Просить позбавити [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В ухвалі про відкриття провадження у справі від 09.11.2023 залучено до участі в справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Рахівської міської ради як орган опіки та піклування, якому доручено надати висновок з питань можливості та необхідності позбавлення батьківських прав [PERSON] , а також запропоновано Відповідачці подати відзив на позов у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження. Відповідачка про відкриття провадження у справі й дату, час та місце судового розгляду була повідомлена шляхом публікації оголошення на офіційному сайті судової влади, оскільки поштова кореспонденція, що направлялася судом за її місцем проживання ( [ADDRESS] ), була повернута до суду без вручення з відміткою уповноваженої особи "адресат відсутній за вказаною адресою", отже, оскільки суду не відоме місце проживання Відповідачки, тому з публікацією оголошення на офіційному сайті судової влади вона вважається такою, що повідомлена належним чином. Відомості про дати та час судових засідань знаходяться також у вільному доступі на офіційному сайті Судової влади за адресою в мережі Інтернет https://rh.zk.court.gov.ua, про що сторонам було роз`яснено в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності Відповідачки. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, оскільки його дружина виїхала за межі України, додому не поверталася, дітей залишила на нього. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Рахівської міської ради в судове засідання повторно не з`явився, повідомлений про розгляд справи належним чином. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 24.09.2014. У шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Рахівським районним судом Закарпатської області 04.05.2023 було постановлено рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції в Закарпатській області за актовим записом №149, розірвано. Це рішення набрало законної сили 06.06.2023. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, [PERSON] як на підставу заявлених вимог посилався на те, що Відповідачка нехтує своїми батьківськими обов`язками, не цікавиться розвитком дітей, не бере участі у їх вихованні, усі питання щодо виховання дітей вирішуються ним, [PERSON] не забезпечує дітей матеріально. На підтвердження зазначених обставин Позивач надав: - акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] від 08.11.2023, який складений депутатом Рахівської міської ради Закарпатської області Петращуком І.В., з якого вбачається, що в будинку Позивача чисто, охайно, тепло. [PERSON] має на утриманні двох неповнолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] участі у вихованні дітей не бере; - довідку Рахівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №3 від 07.11.2023 №02-10/43, з якої вбачається, що [PERSON] контакту зі школою не підтримує, успішністю дітей не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує; - характеристику керуючого справами виконавчого апарату Рахівської міської ради Ірини Сенюк на [PERSON] , [INFO] , в якій зазначено, що він розлучений, старанний господар, за місцем проживання характеризується позитивно, чесний, добросовісний, серед сусідів користується повагою. Надаючи оцінку зазначеним вище доказам, суд не вважає їх достатніми для підтвердження позиції Позивача щодо ухилення Відповідачки від виконання обов`язків матері відносно неповнолітніх дітей. Так, зокрема характеристика на [PERSON] ніяким чином не доводить ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, акт обстеження житлово-побутових умов, який складений депутатом Петращуком І.В. , є неналежним доказом, оскільки взагалі не відомо, яким чином депутат Петращук І.В. з`ясував, що [PERSON] участі у вихованні дітей не бере (опитування свідків, сусідів, дітей тощо), ба більше складання такого акту не входить у повноваження депутата місцевих, сільських, селищних рад, для такого обстеження мають утворюватись відповідні комісії. Жодних доказів того, що [PERSON] виїхала до росії [PERSON] не надав, водночас із заявами про витребування доказів через труднощі в їх отриманні, у порядку, визначеному ЦПК України до суду не звертався. Одна лише довідка з місця навчання дітей про те, що Позивачка успішністю дітей не цікавиться, з вчителями не спілкується та не відвідує батьківські збори не доводить, що [PERSON] повністю свідомо усунулася від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок із застосування пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, де вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 (провадження № 61-18535св20) зазначено, що «позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Водночас саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. За дорученням суду орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в якому зазначено про те, що працівники служби у справах дітей з`ясували, що [PERSON] залишила своїх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на утримання їхнього батька - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з виїздом за кордон. Вона самоусунулася від будь-якого спілкування з дітьми та їх виховання. [PERSON] не виявляє бажання бачитися з дітьми, які перебувають на утриманні батька. Працівники служби у справах дітей провели обстеження умов проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за висновками яких умови проживання дітей належні, вони забезпечені всім необхідним, діти демонструють емоційний контакт та довірливі стосунки з батьком [PERSON] . У зв`язку з наведеним та ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків є підстави для позбавлення її батьківських прав. Питання позбавлення батьківських прав [PERSON] було поставлене на чергове засідання комісії з питань захисту прав дитину при Рахівській міській раді, яке відбулося 16 січня 2024 року. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради вважає за доцільне позбавити громадянку [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] , батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 523/11247/19, провадження № 61-5950св22 (ЄДРСРУ № 107586046) досліджував питання щодо юридичних наслідків висновку органу опіки та піклування. Частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок органу опіки та піклування не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Оцінюючи відповідно до ст. 89 ЦПК України висновок органу опіки та піклування Рахівської міської ради, в якому комісія фактично встановила факт ухилення [PERSON] від виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей, у сукупності з усіма іншими доказами і в розрізі встановлених в суді обставин, суд зазначає, що його складено без врахування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування причини, за яких Відповідачка позбавлена можливості спілкуватися з дітьми, без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди Відповідачці у виконанні нею своїх батьківських обов`язків. Крім того, до висновку не додано документів, на підставі яких орган опіки та піклування прийшов до такого висновку. Отже, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей (ст. 19 Сімейного кодексу України), і не приймає його до уваги в якості єдиної підстави для вирішення даного спору. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Всупереч вищевказаних норм процесуального права Позивач не надав неспростовних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки Відповідачки з ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дітей, вчинення насильства Відповідачкою щодо дитини, або наявності інших обставин, які відповідно до приписів ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав, тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed