Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, мотивуючи його тим, що 04.08.2013 між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Теофіпольського райсуду від 11.04.2016 з відповідача на її користь стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] . Рішенням Теофіпольського райсуду від 24.05.2016 шлюб між ними розірвано. З моменту народження сина, його доглядом, вихованням та матеріальним забезпеченням займається вона одна. Крім сина [PERSON] вона має ще дочку [PERSON] , 2007 року народження. Відповідач участі у вихованні, догляді та утриманні сина не приймає, з народження сина участі у фізичному, духовному та моральному розвитку сина не бере, не цікавиться успіхами дитини у школі, не спілкується з ним, тобто не виконує батьківських обов`язків щодо свого неповнолітнього сина [PERSON] . Відповідач частково сплачує аліменти на сина, тому у нього є заборгованість. Влітку 2023 року відповідач востаннє приїжджав провідати [PERSON] , однак син бачитись із ним не захотів. На підставі наведеного, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача на її користь 1073,60 грн судових витрат. В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснила, що за 8 років [PERSON] не бачив батька. Улітку 2023 року [PERSON] приїхав до них додому і почав ломитися у двері, [PERSON] запитав хто це, вона відповіла що це його батько, чи хоче він з ним бачитися. Син відповів що не хоче його бачити, щоб вона не відкривала двері і сховався. В 2023 році вона возила дитину в Італію, відповідач їй не дав дозвіл на виїзд дитини за кордон, почав шантажувати, тому вона звернулася в орган опіки та піклування і орган опіки та піклування дав їй такий дозвіл. В 2016 році орган опіки та піклування встановив графік побачень батька із сином, відтоді батько прийшов лише один раз, і замість того, щоб бути з дитиною, почав ділити майно, намагався винести телевізор, вчинив сварку. Після цього випадку вона сказала, щоб він приходив з органом опіки. У неї від першого шлюбу є донька, яка постійно спілкується із своїм батьком, вона теж спілкується із першим чоловіком. Жодних проблем у них не виникає, бо батько бажає приймати участь у житті та вихованні доньки. Відповідач же, навпаки, жодної зацікавленості в житті сина не проявляє, заборгованість за аліментами він погасив лише тоді, коли вона звернулася до органу опіки та піклування про надання висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав. Двоюрідний брат відповідача - [PERSON] є хрещеним батьком [PERSON] , у них хороші стосунки, вона товаришує з його дружиною, вони постійно зустрічаються . [PERSON] жодного разу не казав, що батько [PERSON] [PERSON] питав та цікавився сином, жодного разу не передав від нього подарунка. [PERSON] після розірвання шлюбу у 2016 році мав намір заволодіти її майном, тому хотів зайти у її будинок, коли ж вона йому повідомила, що з дитиною він буде бачитися не в будинку, а на іншій території, тоді він припинив і навідуватися до сина. Вважає, що, оскільки відповідач протягом восьми років не проявляв жодного інтересу до життя та здоров`я сина, то його необхідно позбавити батьківських прав. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що з позивачем у них дуже напружені відносини, тому він у 2016 році звертався в орган опіки та піклування та в суд, щоб вони встановили графік побаченнь. Після рішення суду він прийшов відвідати сина, але позивачка не дозволила йому бачити дитину. Заборгованості по аліментах він не має. Він ні разу не возив сина на відпочинок, у школу, де вчиться син, не ходив, не знає де розташований клас, на свято Миколая подарунків у школу він не передавав. З 2017 по 2023 роки він не цікавився станом сплати аліментів, заплатив аліменти лише після того як йому влітку 2023 зателефонували з виконавчої служби. Протягом часу, коли справа перебуває у провадженні суду, він не ходив у школу, скільки дитині потрібно в місяць на навчання він не знає, не знає хто його дитячий лікар, бо не цікавився. Також не знає як звати класного керівника дитини. Об`єктивних перешкод прийти в школу до сина у нього не було. Просив у позові відмовити. Представник органу опіки та піклування проти задоволення позовних вимог не заперечила, пояснила, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] відповідає інтересам дитини. Вона неодноразово спілкувалася з відповідачем з приводу виконання ним своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , кожний раз у неї залишалися надзвичайно неприємні відчуття, це, майже, єдиний раз, коли комісія проголосувала одноголосно за доцільність позбавлення батька батьківських прав. Вислухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.164 СК України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статтях 7, 155 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Відповідні положення, закріплені у статті 171 Сімейного кодексу України, згідно з якими думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що йому виповнилося 9 років, він проживає в смт Теофіполі з мамою [PERSON] та сестрою [PERSON] . Тата він не бачив, бачив лише один раз через вікно. На День народження тато до нього не приходить, нічого не дарує, не телефонує, не приходить ні додому, ні до школи. Він не знає як звати тата. Оскільки батько не приймає жодної участі у його житті, то хоче, щоб того позбавили батьківських прав відносно нього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона з позивачем дружить багато років, вона часто буває в гостях у її сім`ї. Вона знає, що є такий [PERSON] . Кожного року 29 липня вона приходила у гості на день народження [PERSON] і батька хлопчика там не було, подарунків він не передавав. Вона не бачила, щоб [PERSON] приходив до позивачки додому, а його не впускали до хати. На день народження до хлопчика з боку батька не приходив ніхто. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що сім`ю [PERSON] вона знає вже дуже давно, десь приблизно з 2000 року, часто спілкується з ними. Останні роки вона не бачила тата хлопчика. Вона приходила у гості до них на день народження до [PERSON] та на інші свята і [PERSON] ніколи не згадував про тата. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є класним керівником [PERSON] , який навчається у 4 класі Теофіпольського ліцею №1. Протягом чотирьох років вона жодного разу не бачила його батька, той не приходив у школу, не цікавився навчанням сина. В лютому 2024 року, саме в той день, коли їй принесли повістку у суд, у школу прийшов [PERSON] , вона запросила його у клас і вони мали довгу розмову. Вона запитала, чого той протягом такого тривалого часу не цікавився навчанням та життям сина, [PERSON] відповів, що [PERSON] чинила йому перешкоди. На це вона зауважила, що у школі жодних перешкод у спілкування батька і сина йому не чинили і не будуть створювати. З того часу [PERSON] в школу не приходив. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9). Рішенням Теофіпольського райсуду від 11.04.2016 з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] , 2014 року народження в розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 21.03.2016 та до досягнення дитиною повноліття (рішення суду набрало законної сили 22.04.2016) (а.с.11). Рішенням Теофіпольського райсуду від 24.05.2016 шлюб між сторонами розірвано (рішення суду набрало законної сили 07.06.2016) (а.с.10). Відповідно до довідки про склад сім`ї Теофіпольської селищної ради від 07.02.2023 (а.с.12) та акта обстеження житлово-побутових умов від 05.07.2023 (а.с.14) неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Згідно з довідкою Теофіпольського ліцею №1 Теофіпольської селищної ради від 04.07.2023 [PERSON] є учнем 4А класу, характеризується позитивно (а.с.13). Згідно з висновком органу опіки та піклування від 10.07.2023 року неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] , хлопчик знаходиться на її повному утриманні, вихованням займається мати, з батьком [PERSON] відносин не підтримує, батько проживає в смт Теофіполь, однак участі у вихованні дитини не приймає, життям сина та здоров`ям не цікавиться, матеріально не допомагає, мав заборгованість зі сплати аліментів (а.с.20). Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] мав заборгованість зі сплати аліментів (а.с.15-19), однак станом на 19.02.2024 її погасив ( а.с. 75) Суд критично оцінює твердження відповідача та його представника про те, що саме [PERSON] чинила перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином, оскільки Теофіпольський районний суд 22.06.2016 прийняв рішення про встановлення графіку побачень [PERSON] з його сином [PERSON] , суду не надано жодного доказу того, що [PERSON] не виконувала вказаного рішення з 2017 року , а [PERSON] намагався зустрітися із своїм сином, однак не міг через наявність поважних причин. Також суду не надано жодного доказу , що у відповідача були поважні причини того, що він не цікавився навчанням сина, жодного разу, починаючи з 2020 року аж до лютого 2024 ( коли позов про позбавлення батьківських прав перебував на розгляді суду) не відвідав школу, не розмовляв про успішність з класним керівником. Також суд дійшов висновку, що не надано жодного доказу наявності поважних причин того, що відповідач жодного разу не поцікавився здоров`ям сина у лікаря-педіатра Теофіпольськоого ЦПМСД, хоча він зареєстрований у с.Кривовілька, яке знаходиться на відстані біля 6 км від смт Теофіполя. Також суд приймає до уваги, що у відповідача станом на липень 2023 року була заборгованість у сплаті аліментів 12288,11 грн, яку він погасив вже після того, як [PERSON] звернулася до органу опіки та піклування про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, хоча в місяць відповідач мав сплачувати лише 1416,50 грн. Дослідивши надані суду докази, суд дійшов переконання, що відповідач з 2017 до моменту звернення позивача до органу опіки та піклування про надання висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав жодної участі в утриманні, вихованні, навчанні, духовному розвитку сина [PERSON] не приймав. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 29.09.2021 у справі №439/3411/18- лише факт заперечення проти позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, не цікавиться його здоров`ям, навчанням та духовним розвитком, не спілкується з сином, не проявляє батьківської турботи, хоча жодних об`єктивних обставин, які б перешкоджали відповідачу здійснювати свої батьківські обов`язки по відношенню до сина судом не встановлено, тому позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] буде відповідати інтересам дитини. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч.1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що відповідно до платіжної інструкції від 04.12.2023 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1073,60 грн судових витрат. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved