Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

12.02.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 26 листопада 2021 року реєстратором відділу ЗАЦС Штутгарт-Цуффенхаузен, реєстраційний номер [NUMBER] , Федеративна Республіка Німеччина. В обґрунтування позову зазначено, що 26 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] ,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~Федеративна Республіка\~Німеччина,\~було зареєстровано\~шлюб Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Шлюбні відносини між сторонами припинено, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, подальше спільне проживання позивачки з відповідачем є неможливим та буде суперечити його інтересам. У зв`язку з наведеним [PERSON] , через свого представника, звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.03.2024. 28.03.2024 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] адвокат Корнєв О.В. до канцелярії суду скерував заяву відповідно до якої просив проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, на задоволенні позову наполягав. Відповідач [PERSON] до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, шлюб просила розірвати. Представник відповідача адвокат Полупанова О.О. до канцелярії суду скерувала заяву відповідно до якої просила проводити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, крім того зазначила, що з позовом відповідач згодна, від написання відзиву на позов сторона відповідача відмовляється. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , 26 листопада 2021 року уклали шлюб, який зареєстровано реєстратором відділу ЗАЦС Штутгарт-Цуффенхаузен, реєстраційний номер [NUMBER] , Федеративна Республіка Німеччина (а.с. 9, 10, 11, 12,13). Позивач в позові зазначив, що сторони спільних дітей від вказаного шлюбу не мають, вказані обставини відповідачем не спростовувалися. Позивач [PERSON] , [INFO] є громадянином Німеччини, адреса місця реєстрації: [ADDRESS] (а.с. 4, 5). Відповідач [PERSON] , [INFO] є громадянкою України, проживає та має зареєстроване місце проживання на території України в [ADDRESS] (а.с. 7-8, 23). Згідно з положеннями частини 2 статті 496 Цивільного процесуального кодексу України, іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 1 статті 497 Цивільного процесуального кодексу України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно з частиною 1 статті 27 Цивільного процесуального кодексу України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про міжнародне приватне право", правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про міжнародне приватне право", особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Положеннями частини 1 статті 62 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що вибір права, передбачений частиною другою статті 60 цього Закону, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 58 Закону України "Про Міжнародне приватне право України" шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Відповідно до статті 63 Закону України "Про міжнародне приватне право", припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Процедура легалізації в Україні свідоцтва про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, або рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном (затв. Наказом МЗС України №113 від 04.06.2002 р.). Відповідно до наказу Мін`юсту № 52/5 від 18.10.2000 р. (в ред. від 18.11.2003 р. № 140/5) "Про затвердження Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні", документи, видані компетентними органами іноземних держав, що свідчать акти цивільного стану, вчинені за межами України за законами іноземних держав, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до міжнародного договору ст. 1 Гаазької Конвенції від 5 жовтня 1961 року передбачено, що її умови поширюються на офіційні документи, які були видані на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими документами визнаються: 1) документи, що походять від прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був виданий (ст. 3 Конвенції). При цьому апостиль повинен відповідати вимогам Доповнення до Конвенції. Відповідно до статей 2, 3 Гаазької Конвенції (набрання чинності в Україні 22.10.2003 р.) кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. З огляду на викладене, судом було встановлено, що особистим законом позивача є право Німеччини, особистим законом відповідача - право України, відтак, у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

Outcome: approved