Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

4 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення частки в спільному майні подружжя та визнання права власності. У позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, яка подана до суду 11 січня 2024 року представником позивача (представником відповідача за зустрічними позовами) - адвокатом Боровцем Миколою Степановичем, зазначено, що [INFO] в місті Радехів Радехівського (зараз Червоноградського) району Львівської області, у віці 74 роки помер батько позивача - [PERSON] . 2 серпня 1957 року між [PERSON] , 1927 року народження, та [PERSON] , 1939 року народження, зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] . Вони є батьками позивача [PERSON] . За період перебування батьків у шлюбі, тобто з 02.08.1957 по день смерті батька - [INFO] , вони набули у спільну сумісну власність подружжя житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки останній був побудований та зданий в експлуатацію під час перебування його батьків у шлюбі, що підтверджується правовстановлюючими документами на будинок, які знаходяться у матеріалах справи. Однак, як видно з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.01.2007 №13116843 право власності на будинок [ADDRESS] зареєстроване в цілому за [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на його частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , що належав померлому на праві приватної власності і був об`єктом спільного майна подружжя. За життя [PERSON] заповіт не складав. Відповідно до довідки №69 від 07.03.2023, що видана Радехівською міською радою [PERSON] до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним до дня смерті проживали: дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] , внук - [PERSON] та внучка - [PERSON] . Після смерті батька позивач звернувся до державного нотаріуса Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області та подав заяву про прийняття спадщини. Державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області було заведено спадкову справу, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів і рекомендовано звернутися в суд. Зі спадкової справи, заведеної державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області, видно, що спадкоємцями покійного є його донька [PERSON] , дружина покійного [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] , які фактично спадщину прийняли, проте не переоформили на своє ім`я. На думку сторони позивача, [PERSON] належала 1/2 частина спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю чоловіка - [PERSON] , її право власності на цю частину майна не припинилось. Відповідно до складу спадкової маси після смерті [PERSON] входить 1/2 частина житлового будинку як частка у спільному сумісному майні подружжя, та яка згідно зі спадковою справою, заведеною в державного нотаріуса Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області була рівними частинами успадкована, але не оформлена донькою покійного [PERSON] , дружиною покійного [PERSON] та синами - [PERSON] і [PERSON] , тобто по 1/4 від частки померлого (1/4 від 1/2 становить 1/8 частки житлового будинку). [INFO] в місті Радехові Львівської області померла мати позивача - [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживала там же в місті Радехові. До складу спадкового майна після її смерті входить 1/2 частка житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] як частка у спільному сумісному майні подружжя та 1/8 частка згаданого будинку як прийнята, але не оформлена на власне ім`я спадщина після смерті чоловіка - [PERSON] (сукупно 5/8 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ). За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу - її сину [PERSON] . Заповіт від 12 листопада 2012 року посвідчений державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців І.П. Після смерті матері, позивач звернувся до приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Луців І.П. для оформлення спадщини за заповітом, однак не зміг отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цей будинок і отримав відмову, оскільки в правовстановлюючих документах цей будинок зареєстрований на його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Для визначення частки померлої матері у праві власності на згаданий будинок, який побудований подружжям під час перебування у шлюбі, нотаріус рекомендувала звернутись в судові органи. Таким чином, у зв`язку з неможливістю реалізувати свої права як спадкоємця в нотаріальному порядку, позивач вимушений звернутись до суду для захисту свого порушеного права. Сторона позивача звертає увагу суду, на те, що на момент звернення з позовною заявою, батьки позивача, які є співвласниками житлового будинку як подружжя, вже померли, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку за померлими особами. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звертається до суду. Разом з тим, позивач вважає за необхідне повідомити суд, що відповідач-1 є дочкою померлої [PERSON] і є спадкоємцем до обов`язкової частки після смерті їхньої спільної матері незалежно від змісту заповіту, оскільки на день смерті спадкодавиці являється пенсіонером за віком. Таким чином, у випадку спадкування за законом після смерті [PERSON] , спадкоємцями першої черги є: позивач, відповідач-1 та відповідач-2 як діти спадкодавиці. З урахуванням приписів ч.1 ст. 1241, ст. 1216 ЦК України, з огляду на розмір спадкової маси (5/8 часток житлового будинку) розмір обов`язкової частки [PERSON] становить: 5/48 часток житлового будинку (5/8 часток поділити на 3-ох спадкоємців та поділити на 2). Отже, залишок спадкової маси померлої [PERSON] , яку успадкував [PERSON] , з вирахуванням з неї обов`язкової частки [PERSON] складає 25/48 (5/8 відняти 5/48) часток житлового будинку. Таким чином, спірний житловий будинок підлягає спадкуванню у наступних частках: 1. [PERSON] у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки (-ок) у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] та 25/48 часток у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - [PERSON] , тобто сукупно 31/48 (6/48+25/48) часток житлового будинку. 2. [PERSON] у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки (-ок) у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] та 5/48 часток у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті матері - [PERSON] , тобто сукупно 11/48 (6/48+5/48) часток житлового будинку. 3. [PERSON] у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки (-ок) у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] та 0 (нуль) часток у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - [PERSON] , тобто сукупно 6/48 (6/48+0 (нуль)) часток житлового будинку. Таким чином, просив суд: визнати за [PERSON] право власності на 6/48 часток житлового будинку, загальною площею 77,8 м. кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на 25/48 часток житлового будинку, загальною площею 77,8 м. кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1 а. с. 3-4, т. 2 а. с. 190-197). Ухвалою судді від 8 грудня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а. с. 1-2). Ухвалою судового засідання від 23 січня 2023 року до участі у справі залучено співвідповідача за первісним позовом [PERSON] (т. 1 а. с. 79). Ухвалою судового засідання від 13 лютого 2023 року постановлено витребувати від приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Луців І.П. належним чином засвідчені копії спадкових справ, відкритих після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] (т. 1 а. с. 92-93). 1 березня 2023 року до суду приватним нотаріусом подано фотокопію спадкової справи №26/2021, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] (т. 1 а. с. 114-139). Ухвалою судового засідання від 2 травня 2023 року постановлено витребувати у Радехівської державної нотаріальної контори (80200, просп. Відродження 7, м. Радехів, Червоноградський район Львівська область) спадкову справу, заведену після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (т. 1 а. с. 182-184). 12 травня 2023 року до суду надійшла фотокопія спадкової справи №172/2011, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] (т. 1 а. с. 192-209). 5 липня 2023 адвокат Білик Романна Олегівна в інтересах відповідача за первісним позовом [PERSON] через систему «Електронний суд» подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині, в якій зазначила, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , що належав померлому на підставі Реєстраційного посвідчення, виданого 27.08.1985 ЧМБТІ. За життя [PERSON] заповіт не складав. Відповідно до довідки №188-к від 08.02.2023, що видана Радехівською міською радою [PERSON] до дня смерті проживав та був зареєстрований на [ADDRESS] . Разом з ним до дня смерті проживали: дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] , внук - [PERSON] та внук - [PERSON] . Відповідно до спадкової справи, заведеної в державного нотаріуса Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області спадкоємцями покійного є його донька, [PERSON] , дружина покійного [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] , які фактично успадкували по 1/4 частині вищевказаного житлового будинку, проте не переоформили на своє ім`я. Після смерті батька, позивачка звернулася до державного нотаріуса Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області та подала заяву про прийняття спадщини. Державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області було заведено спадкову справу, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів і рекомендовано звернутись в суд, що підтверджується Постановою №35/02-14 від 09.02.2023. [INFO] , померла матір позивачки [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до довідки №189-к від 08.02.2023, що видана Радехівською міською радою, [PERSON] до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею до дня смерті проживав її внук - [PERSON] . 22 листопада 2012 року [PERSON] склала заповіт згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті їй буде належати вона заповіла своєму синові [PERSON] , 1970 року народження. На час смерті матері, [PERSON] вже була особою пенсійного, похилого віку тому згідно із ст. 1241 ЦК України вона має успадкувати, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), а саме 1/24 частину житлового будинку [ADDRESS] (1/4 розділити на 3 дітей та розділити на 2 дорівнює 1/24), про що нею було подано відповідну заяву до приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області, [PERSON] . Тому просила суд визнати за [PERSON] право власності на 1/24 частину житлового будинку [ADDRESS] (т. 1 а. с. 251-255). Крім того, 30 травня 2023 року адвокат Білик Романна Олегівна в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві просила визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т. 2 а. с. 1-4). Між тим, 29 червня 2023 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, зокрема просив визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т. 2 а. с. 104-105). Ухвалою від 29 червня 2023 року зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно (т. 2 а. с. 119-119 зворот). Разом з тим, ухвалою судового засідання від 3 серпня 2023 року постановлено об`єднати вищезазначені справи в одне провадження. Об`єднаній цивільній справі присвоєно №451/1201/22. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині прийнято до спільного розгляду з об`єднаною цивільною справою №451/1201/22 та призначено підготовче судове засідання, надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи (т. 2 а. с. 137-139). 11 січня 2024 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] , окрім заяви про уточнення позовних вимог, подав відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , у якому зазначив, що позивач за зустрічним позовом є дочкою померлої [PERSON] і є спадкоємцем до обов`язкової частки після смерті матері незалежно від змісту заповіту, оскільки на день смерті спадкодавиці була пенсіонером за віком. Таким чином, у випадку спадкування за законом після смерті [PERSON] , спадкоємцями першої черги є: позивач за зустрічним позовом та Відповідач-1 та Відповідач-2 за зустрічним позовом, як діти спадкодавиці. З урахуванням приписів ч. 1 ст. 1241, ст. 1216 ЦК України, з огляду на розмір спадкової маси померлої матері [PERSON] (5/8 часток житлового будинку) розмір обов`язкової частки [PERSON] становить: 5/48 часток житлового будинку (5/8 часток поділити на 3-ох спадкоємців і поділити на 2). Відповідач-1 за зустрічним позовом не заперечує права позивача за зустрічним позовом на спадкування обов`язкової частки, однак звертає увагу суду на помилковість алгоритму визначення такої обов`язкової частки, яким обґрунтовано зустрічну позовну заяву, та зауважує, що задоволення позовних вимог за зустрічним позовом (1/24 частини житлового будинку), унеможливить правильне визначення частки позивача за первісним позовом у праві власності на спірний житловий будинок. Просить суд, задовольнити позовні вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] частково, а саме: в частині обов`язкової частки після смерті матері [PERSON] , що становить 5/48 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а. с. 201-204). 2 лютого 2024 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] подала до суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якому зазначила, що зі заявою про уточнення позовних вимог [PERSON] не згідна. Оскільки [PERSON] , після смерті чоловіка не подала до нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво не було видано на половину спільного майна. Існує законодавчо врегульований алгоритм дій, який передбачає звернення одного з подружжя, після смерті іншого зі заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на частку в разі перебування майна в спільній сумісній власності і лише в цьому випадку, відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Інших випадків, які б на правовій підставі надавали нотаріусу можливість визначати частки у спадковому майні - чинне законодавство не передбачає. За вказаних обставин, відповідно до листа №165/02-14/26/2021 частка померлої [PERSON] не визначена, що відповідно до чинного законодавства є підставою для відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зважаючи, що спадкове майно перебувало в спільній сумісній власності подружжя, переживши подружжя [PERSON] за життя не зверталася з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку після померлого чоловіка [PERSON] , що фактично унеможливлює встановити склад спадкового майна померлої [PERSON] . Тому, просила суд: відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі (т. 1 а. с. 216-220). Крім того, 2 лютого 2024 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] подана до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. З цим відзивом [PERSON] не згідна. Вона вважає, що після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] . На час смерті матері, [PERSON] вже була особою пенсійного, похилого віку тому згідно із ст.1241 ЦК України вона має успадкувати, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з спадкоємців у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), а саме, 1/24 частину житлового будинку [ADDRESS] , (1/4 розділити на 3 дітей та розділити на 2 дорівнює 1/24), про що нею було подано відповідну заяву до приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області, [PERSON] . Тому, просить суд: позовні вимоги [PERSON] задоволити в повному обсязі, відзив [PERSON] до уваги не приймати (а. с. 223-226). Представник позивача (представник відповідача за зустрічними позовами) [PERSON] у судовому засіданні надав суду пояснення, аналогічно викладеним у заяві про уточнення позовних вимог, вважає, що будинок належав на праві спільної сумісної власності подружжю, який вони разом будували, незважаючи на це, що він зареєстрований за одним із подружжя. Просив заяву про уточнення позовних вимог задовольнити, зустрічний позов [PERSON] та позов [PERSON] відповідно задовольнити частково. Відповідач (позивач за зустрічними позовами) [PERSON] у судовому засіданні надала можливість представнику надати пояснення. Представник відповідача (представник позивача за зустрічними позовами) [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічно викладеним у позові, відзиві на позов, просила відмовити позивачу за первісним позовом у позові, оскільки спадкове майно не було майном подружжя, а було особистою власністю батька [PERSON] , так як дружина при житті не зверталась за його розподілом. Позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити у повному обсязі та визнала у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] . Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив його позовні вимоги задовольнити та задовольнити позовні вимоги [PERSON] (т. 2 а. с. 235 - 236). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються первісні та зустрічні позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду об`єднаної справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовільнити повністю, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] та позов [PERSON] - задовольнити частково, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд установив, що 2 серпня 1957 року між [PERSON] , 1927 року народження та [PERSON] , 1939 року народження, зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] , що видно з копії Свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , виданого 2 серпня 1957 року (т. 1 а. с. 15, т. 1 а. с. 58). З копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 15 травня 1970 року (т. 1 а. с. 19, т. 1 а. с. 57), копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 27 липня 2016 року (т. 1 а. с. 197 - зворот), копії Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 25 травня 2016 (т. 1 а. с. 198), копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 13 березня 2003 року, видно, що батьками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Батько сторін [PERSON] , помер [INFO] у селі Криве Радехівського району Львівської області, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 31 серпня 2021 року Радехівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (т. 1 а. с. 21, т. 1 а. с. 56). Після його смерті залишилося спадкове майно, зокрема, 1/2 частина будинку [ADDRESS] . Спірний житловий будинок був збудований у 1980 році та введений в експлуатацію 8 серпня 1985 року, 27 серпня 1985 року був зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] , що підтверджується такими доказами: Договором про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 12 жовтня 1960 року (т. 1 а. с. 8 - 8 зворот), Випискою з рішення від 8 серпня 1985 року №82 (т. 1 а. с. 11), Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.01.2007 №13116843 (т. 1 а. с. 14 - 14 зворот), Актом прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва від 01.08.1985, затвердженого рішенням виконавчого комітету Радехівської міської ради від 08.08.1985 №82 (т. 1 а. с. 16 - 16 зворот), Реєстраційним посвідченнм Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації від 27.08.1985 (т. 1 а. с. 17). Право власності на збудований житловий будинок набувалося в порядку, який існував на час його будівництва. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. На момент завершення будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 (z0031-96) від 13.12.1995. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття в експлуатацію збудованого громадянином у 1980 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Відповідний висновок зробив Верховний Суд України, та виклав правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13. Між тим, в період з 2 серпня 1957 року по [INFO] (до дня смерті [PERSON] ) [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що видно з копії Свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , виданого 2 серпня 1957 року (т. 1 а. с. 58), довідки від 08.02.2023 №188-к, виданої Радехівською міською радою Львівської області (т. 2 а. с. 18), що також достеменно встановлено у судовому засіданні та не заперечується учасниками справи. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) та КпШС України (в редакції 1969 року). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статтею 22 КпШС України презюмувалася спільність майна подружжя, набутого ними за час зареєстрованого шлюбу. Це означало, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважалося таким, що належало подружжю. Водночас, у разі звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя законодавство передбачало можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладався на того з подружжя, який її спростовує. За життя, ні [PERSON] , ні [PERSON] , не зверталися до суду з позовом про поділ майна подружжя чи про визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (редакція від 19.10.2000) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Таким чином, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна. Вказаний правовий висновок викладено у Постанові Верховного суду від 08.04.2020 у справі №130/2319/17 (провадження №61-17641св19). Разом з тим, докази про те, що спірний житловий будинок був особистою приватною власністю [PERSON] в матеріалах справи відсутні. З огляду на зазначене вище та норми КпШС України 1969 року, який діяв на час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , а також, на час введення спірного будинку в експлуатацію у 1985 році, житловий будинок [ADDRESS] , набутий подружжям під час шлюбу, тому належав чоловікові і дружині на праві спільної сумісної власності, тобто цей будинок був їхньою спільною сумісною власністю подружжя, та кожному з них належала 1/2 частина будинку. Вони мали рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, [PERSON] належала 1/2 частина спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю чоловіка - [PERSON] , її право власності на цю частину майна не припинилося. Відповідно до складу спадкової маси після смерті [PERSON] входить 1/2 частина житлового будинку як частка у спільному сумісному майні подружжя. Як видно зі спадкової справи №172/2011, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (т. 1 а. с. 191 - 209, т. 2 а. с. 43 - 63), із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину в Радехівську державну нотаріальну контору звернулися спадкоємці першої черги, а саме: [INFO] - дружина померлого [PERSON] (т. 1 а. с. 192, т. 2 а. с. 44), [INFO] - донька померлого [PERSON] (т. 1 а. с. 196, т. 2 а. с. 48). За згодою іншого спадкоємця першої черги із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину в Радехівську державну нотаріальну контору звернулися також сини померлого: [INFO] - [PERSON] (т. 1 а. с. 201, т. 2 а. с. 53) та [INFO] - [PERSON] (т. 1 а. с. 205 - зворот, т. 2 а. с. 57 - зворот). Нормами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникало відповідно до норм ст. 529 - 531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином на спадкові правовідносини після смерті [PERSON] поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина після його смерті відкрилася до 1 січня 2004 року. На підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. З огляду на ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР). Отже, після смерті [PERSON] (батько сторін), який помер [INFO] , спадщину прийняли: дружина [PERSON] , донька [PERSON] та сини - [PERSON] і [PERSON] , по 1/8 від частки померлого (1/2 поділити на 4 дорівнює 1/8). [PERSON] (мати сторін) померла [INFO] у місті Радехів, Львівської області, що видно з копії Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 16 лютого 2021 року Радехівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (т. 1 а. с. 22, т. 1 а. с. 55). До складу спадкового майна після її смерті входить 1/2 частка житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] як частка у спільному сумісному майні подружжя та 1/8 частка згаданого будинку як прийнята, але не оформлена на власне ім`я спадщина після смерті чоловіка - [PERSON] (сукупно 5/8 часток житлового будинку). За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла її сину [PERSON] (Заповіт від 12 листопада 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців І.П., т. 1 а. с. 18, т. 1 а. с. 59). Спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] , прийняли: син [PERSON] та донька [PERSON] , які подали заяви приватному нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що підтверджується матеріалами спадкової справи №26/2021, заведеної приватним нотаріусом Радехівського районного територіального округу Львівської області Луців І.П. (т. 1 а. с. 114 - 139). На спадкові правовідносини після смерті [PERSON] поширюються норми ЦК України, оскільки спадщина після її смерті відкрилася після 1 січня 2004 року. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). У розумінні ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийнята спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. У матеріалах справи є докази відмови нотаріуса в оформлені позивачу (відповідачу за зустрічними позовами) [PERSON] права на спадщину після смерті матері (лист приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Луців І.П. від 7 вересня 2021 року, т. 1 а. с. 7). Відповідно до частини першої статті 9 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Також на підставі частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 28 липня 2021 року у справі № 148/2418/15 (провадження № 61-5860св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/10030/18 (провадження № 61-6096св20) викладено правовий висновок про те, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. На момент звернення з позовною заявою [PERSON] та [PERSON] , які були співвласниками житлового будинку як подружжя, вже померли, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку за померлими особами. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звертається до суду. Тому, [PERSON] просив суд: визнати за ним право власності на 6/48 (або 1/8) часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , та визнати за ним право власності на 25/48 часток цього ж будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом з тим, [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] і є спадкоємцем обов`язкової частки після смерті їхньої спільної матері незалежно від змісту заповіту, оскільки на момент смерті спадкодавця була пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 26.10.2016 (т. 1 а. с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). На підставі ст. 1216 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, у випадку спадкування за законом після смерті [PERSON] , спадкоємцями першої черги є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням приписів ч. 1 ст. 1241, ст. 1216 ЦК України, з огляду на розмір спадкової маси (5/8 часток житлового будинку), розмір обов`язкової частки [PERSON] становить: 5/48 часток житлового будинку (5/8 часток поділити на 3-ох спадкоємців та поділити на 2). Отже, залишок спадкової маси померлої [PERSON] , яку спадкує за заповітом [PERSON] , з вирахуванням з неї обов`язкової частки [PERSON] , складає 25/48 (5/8 відняти 5/48) часток житлового будинку. Узагальнюючи вищенаведене, діти спадкодавців спадкують спірний житловий будинок у таких частках: 1. [PERSON] - у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки (-ок) у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] та 25/48 часток у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - [PERSON] , тобто сукупно 31/48 (6/48+25/48) часток житлового будинку. 2. [PERSON] - у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки (-ок) у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] та 5/48 часток у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті матері - [PERSON] , тобто сукупно 11/48 (6/48+5/48) часток житлового будинку. 3. [PERSON] - у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки (-ок) у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. З огляду на наведе вище, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 6/48 (або 1/8) часток житлового будинку, загальною площею 77,8 м. кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , та позовні вимоги про визнання права власності на 25/48 часток цього ж будинку, в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , є законними та обґрунтованими, тому такі необхідно задовольнити. Між тим, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна та позовні вимоги [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті їх батька [PERSON] , який помер [INFO] , необхідно задовольнити частково, а саме: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності кожного на 6/48 (або 1/8) частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/24 обов`язкової частки після смерті матері [PERSON] , суд визначив, що їй належить обов`язкова частка у спадковому майні, а саме: 5/48 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , тому її позовні вимоги необхідно задовольнити повністю ( в межах позовних вимог). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Судом установлено, що відповідно до висновку про вартість спірного будинку станом на 03.10.2022 (т. 1, а. с. 66), його вартість становить 339 187,00 грн, тобто вартість 31/48 частини будинку становить 219 058,30 грн (339 187,00 грн х 31/48 = 219 058,30 грн); вартість 11/48 частини будинку - 77 730,35 грн (339 187,00 грн х 11/48 = 77 730,35 грн); вартість 6/48 частини будинку - 42 398,35 грн (339 187,00 грн х 6/48 = 42 398,35 грн). Так, позивачем [PERSON] був сплачений судовий збір на загальну суму 3 844,60 грн (1 697,40 грн (за майнову вимогу з розрахунку 1% від половини вартості майна) + 2 147,20 грн (за дві немайнові позовні вимоги), проте в заяві про уточнення позовних вимог стороною позивача заявлено лише майнові вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 31/48 частину спірного майна, тому сума судового збору, яку необхідно стягнути з відповідачів (позивачів за зустрічними позовами) становить 2 190,60 грн (219 058,30 грн х 1% = 2190,60 грн). Отже, у зв`язку із задоволенням позову [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] необхідно стягнути на його користь, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 190,60 грн. Натоміть, [PERSON] при зверненні до суду з позовом, у якому вона просила визнати за нею право власності на 1/4 частину спадкового майна, сплатила 1073,60 грн судового збору та за зустрічною позовною заявою, в якій вона просила визнати за нею право власності на 1/24 частину спадкового майна, сплатила - 1073,60 грн, тобто нею сплачений судовий збір у загальному розмірі 2 147,40 грн. Між тим, її позовні вимоги задоволені частково, а саме на 50,00 %, та зустрічні позовні вимоги задоволені повністю, тому з [PERSON] , [PERSON] на її користь потрібно стягнути судовий збір у розмірі 536,80 грн + 1073,60 грн = 1610,40 грн. [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом, у якому він просив визнати за ним право власності на 1/4 частину спадкового майна, сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Між тим, його зустрічні позовні вимоги задоволені частково, а саме на 50,00 %, тому з [PERSON] , [PERSON] на його користь необхідно стягнути судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Outcome: partial