Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

[PERSON] яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою, до Гвіздецької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, та просить встановити факт належності [PERSON] державних актів, серії ІФ № 109573, 109574, 109575, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та визнати право власності на вказані земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 08 січня 2024 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання на 19 лютого 2024 року, о 09 годині, 15 хвилин. Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року суд витребував матеріали спадкової справи та підготовче провадження у справі було закрите і справу було призначено до розгляду по суті на 19 березня 2024 року. Представник відповідача подав заяву, якою не заперечив щодо позовних вимог та просив розглядати справу без їх участі. Таку ж заяву подала і представник позивача. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. ЇЇ батько [PERSON] помер [INFO] після смерті якого відкрилася спадщина за заповітом на вищевказане майно. Позивачка з метою оформлення спадщини після смерті її батька звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, але в отриманні такого свідоцтва щодо майна її батька, нотаріус відмовив, оскільки у документах є розбіжності. У зв`язку із чим позивач просить суд визнати, що вищевказані документи дійсно належать [PERSON] та просить визнати за нею право власності на зазначене спадкове майно. Позиція відповідача. Подали клопотання в якому просили прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої, згідно свідоцтва про народження, вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). 04 травня 1975 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Внаслідок укладення шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.10). [INFO] , з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] померла (а.с.11). У зв`язку із чим [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріуса Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори та одержали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового майна, а саме на земельну частку пай, у розмірі 101.1 умовних кадастрових гектара (а.с.14,15,16). 18 серпня 2009 року [PERSON] [INFO] склав заповіт, яким все його майно, майнові права та обов`язки які належать йому на момент складання заповіту, а також майно, майнові права та обов`язки, які належатимуть йому у майбутньому заповів [PERSON] , [INFO] (а.с. 18-19). Тому суд не має сумнівів у тому, що він заповів усе своє майно, своїй доньці: [PERSON] , але при видачі заповіту сталась помилка, і замість [PERSON] було вказано [PERSON] . 03 березня 2006 року [PERSON] отримав державні акти на право приватної власності на земельну ділянку площею 0.2561 га., 0.2574 га., 1.5598 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виданого на підставі розпорядження Коломийської РДА № 7 від 18 січня 2006 року, що знаходяться на території Старогвіздецької сільської ради, серії ІФ № 109573, ІФ № 109574, ІФ № 109575, але в них була зазначено його по батькові: « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Однак на вказаних державних актах наявні відмітки уповноваженої особи районної адміністрації про те, що по батькові « [PERSON] » є вірним (а.с. 20-28). 13.08.2011 року з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] помер (а.с. 17). 23 січня 2012 року [PERSON] , звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] та згідно матеріалів спадкової справи вона є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька (а.с. ) Однак 27 травня 2021 року, державний нотаріус Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори Мануляк І.В. роз`яснила [PERSON] , що у її документах є розбіжності, у зв`язку із чим нотаріус не вправі видати їй свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.29). Разом з цим відповідно до відповіді на адвокатський запит від 04.12.2023 року державні акти видано на підставі розпорядження Коломийської райдержадміністрації № 7 від 18.01.2006 року. Разом з цим у Гвіздецькій селищній раді відсутня інформацію про передачу земельних ділянок у власність [PERSON] (а.с. 32). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо належності правовстановлюючих документів. З огляду на викладене, суд не має жодних сумнівів у тому, що державні акти серії ІФ № 109573, ІФ № 109574, ІФ № 109575 від 03 березня 2006 року, видані на ім`я [PERSON] в дійсності належить [PERSON] , але при видачі цих актів була допущена помилка. І оскільки від встановлення цього факту судом залежить реалізація права позивача на її власність, в силу положень статті 315 ЦПК України, її позов в цій частині слід задовольнити. Оцінка суду щодо права позивача на земельні ділянки. Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже, у зв`язку із смертю [PERSON] відкрилась його спадщина, до складу якої, з огляду на встановлені судом обставини, дійсно увійшли права на земельні ділянки які видані на підставі державних актів ІФ № 109573, ІФ № 109574, ІФ № 109575 від 03 березня 2006 року, оскільки вони були власністю її батька, який помер. І всі вказані права існували в нього на момент його смерті і не відносились до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються. Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 1 статті 1269 ЦК України якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. І з огляду на матеріали спадкової справи, саме позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття усієї спадщини [PERSON] . Як вже було встановлено судом, [PERSON] за життя, склав заповіт на ім`я позивачки і саме цим заповітом, який не змінено, не скасовано, і не визнано не дійсним, і він є останнім за часом його прийняття, все своє майно він заповів саме позивачці. А за таких обставин, суд вважає, що саме позивач є єдиним спадкоємцем і відповідно саме вона успадкувала вказані права [PERSON] що не визнав нотаріус і на які претендує відповідач. Тож, вказані права позивача підлягають судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. І оскільки обраний позивачем спосіб захисту його прав є належно обраним, а позовні вимоги доведеними, позов в вказаній частині вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. Оцінка суду щодо права позивача на земельну частку пай. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном, до якого входять і майнові права. Отже, і Конституція України, і вказана Конвенція, вже передбачали право будь-якого українця чи українки володіти не тільки речами матеріального світу, а й майновими правами. До яких, в силу положень частини 9 і 10 статті 5 Земельного кодексу України та пунктів 1 Указів Президента України від 08 серпня 1995 року №720-95 та від 03 грудня 1995 року №1529/99 (які діяли станом 03 грудня 1999 року) безперечно відносилось і право на земельну частку (пай), володіння яким підтверджувалось Сертифікатом на право на земельну частку (пай), видача якого відбувалась під запис у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), форми яких були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року №801 "Про затвердження форми сертифікату на право на земельну частку (пай) і Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)". При цьому вказане майнове право, в силу положень частини 10 статті 5 Земельного Кодексу могло бути успадкованим, тобто входити до складу спадщини його володільця. Встановлені судом обставини прямо вказують на те, що [PERSON] дійсно отримав Сертифікат на 1/3 частину права на земельну частку (пай), розміром 101.1, в умовно кадастрових гектарах. Отже, 25 червня 2008 року, він набув зазначене майнове право і став його володільцем. І оскільки набуте ним право не було припинено або відчужено ним, у день його смерті, це право увійшло до складу його спадщини. І з огляду на встановлені обставини у цій справі, тільки позивач подав державній\~нотаріальній конторі\~за місцем\~відкриття спадщини\~заяву про\~прийняття спадщини, а тому суд вважає, що саме позивач дійсно став єдиним спадкоємцем права на земельну частку (пай) і відповідно саме вона успадкувала це майнове право ставши одноособовим його власником, яке не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивача підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача претендує відповідач, у випадку не прийняття ним спадщини або не визнання цього судом, обраний позивачем спосіб захисту слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,

Outcome: approved