Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом набула у власність 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Власником іншої 1/2 частки квартири [ADDRESS] , є відповідач по справі [PERSON] . Зазначає, що між сторонами по справі існує конфлікт щодо володіння, користування та розпорядження спільною квартирою. Так, [PERSON] чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, згоди щодо користування квартирою між ними не досягнуто, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості володіти та користуватися належною їй квартирою. При цьому зазначає, що вона зареєстрована у спірній квартирі та має намір там проживати оскільки іншого житла у неї немає. В свою чергу відповідач не користується квартирою та має на праві власності інше житло, а тому припинення права на частку не завдасть істотної шкоди його інтересам. Оскільки відповідач добровільно відмовляється припинити своє право на частку у спільному майні за відповідну компенсацію, то позивач змушена вирішувати це питання в судовому порядку. Таким чином позивач просить суд припинити право власності [PERSON] на 1/2 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , з виплатою йому грошової компенсації вартості його частки у розмірі 196927,96 грн. з депозитного рахунку суду та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] 02.04.2024 року до суду від представника відповідача надійшли письмові заперечення проти позову в яких зазначається про те, що позов є необґрунтованим та безпідставним, звертаючи увагу на те, що частки у сторін є рівними, а тому припинення права власності [PERSON] на 1/2 частки у праві власності на спірну квартиру становитиме непропорційне та невиправдане втручання у його права як власника майна. Крім того, позивачем не надано доказів щодо наявності у неї перешкод у користуванні спірною квартирою, а також не доведено, що припинення права власності [PERSON] на частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам. Ухвалою суду від 05.10.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 08.11.2023 року. 09.10.2023 року від представника позивача, адвоката Компанієць Н.Г., до суду надійшла заява разом з оригіналом квитанції про сплату визначеної експертом суми на депозитний рахунок. 07.11.2023 року від представника позивача, адвоката Компанієць Н.Г., надійшла заява про зміну предмету позову (відправлена засобами поштового зв`язку 01.11.2023 року). Ухвалою суду від 08.11.2023 року заяву представника позивача [PERSON] , адвоката Компанієць Н.Г., про зміну предмету позову прийнято до розгляду. Підготовче засідання відкладено на 28.11.2023 року, а згодом на 11.01.2024 року. Ухвалою судді від 11.01.2024 року підготовче засідання по справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 07.02.2024 року та відкладено на 06.03.2024 року та на 02.04.2024 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, адвокат Компанієць Н.Г., в судовому засіданні просила суд позов задовольнити з наведених в ньому підстав. При цьому пояснила, що [PERSON] , крім спірної квартири, іншого житла у власності не має. Зважаючи, що спірна квартира складається з однієї кімнати, можливість визначення порядку користування такою квартирою відсутня. Відповідач [PERSON] в свою чергу забезпечений іншим житлом де і проживає, жодного інтересу до спірної квартири не проявляє, не бере участі в утриманні спільного майна, не цікавиться його станом, квартира перебуває у занедбаному стані. Відтак вважає, що припинення права власності [PERSON] на частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача, адвокат Волошин Л.Я., в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, а також подала письмові пояснення в яких повністю заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2023 року, що видане приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Машікою О.М. та зареєстроване в реєстрі за № 922, [PERSON] на праві власності належить 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 340553641 від 26.07.2023 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 347771927 від 24.09.2023 року. При цьому також встановлено, що інше майно за [PERSON] на праві власності не зареєстровано. Додатково зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2023 року встановлено, що спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] , в рівних частках (по 1/2) успадкували [PERSON] та [PERSON] , сторони по справі. Таким чином судом встановлено, що внаслідок прийняття спадщини сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] , в рівних частках по 1/2. Спірна квартира розташована на першому поверсі, є однокімнатною, загальною площею 30,8 кв.м, житловою 15,4 кв. м. У квартирі з 08.09.2023 року зареєстрована лише позивач [PERSON] . Відповідно до висновку експерта № 644/09-23 від 19.09.2023 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] , становить 393855,92 грн. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто ст. 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст. 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень ст. 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 року в справі № 219/1551/17, від 27.04.2021 року в справі № 524/2579/18, від 29.01.2021 року в справі № 629/511/17, від 24.11.2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21). Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року в справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 року в справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 року у справі № 6-1943цс16. Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, у цій справі, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] на підставі ст. 365 ЦК України просить припинити право власності відповідача на 1/2 частку спірної квартири та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. Як на обґрунтування підстав позову позивач вказує на те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, виділ такої частки в натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача, оскільки він має на праві власності інше житло. При цьому судом встановлено, що відповідно до наявного в матеріалах справи заповіту, складеного [PERSON] , відповідач успадкував квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Суд враховує, що хоч і [PERSON] не оформив спадщину у нотаріуса, проте така належить йому з моменту її відкриття. Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.01.2023 року відповідачу також належить 1/4 частки квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . Вищезазначене також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 347770775. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] має на праві власності інше житло. Одночасно судом також встановлено, що [PERSON] також успадкувала 1/4 частки квартири, що знаходиться в [ADDRESS] , яку на цей час відчужила за договором купівлі-продажу. В контексті визначених ст. 365 ЦК України умов для припинення права особи на частку у спільному майні суд зазначає про таке. Як встановлено судом вище, що частки сторін в спірній квартирі є рівними, а відтак частка відповідача не може бути визначена як незначна. При цьому належного доказу, яким має бути висновок експерта, про те, що така частка не може бути виділена в натурі чи спірна квартира не підлягає поділу, суду не надано. Відповідних клопотань про призначення експертизи стороною позивача не заявлялося. Більше того, Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 року у справі № 736/659/19 (провадження № 61-4489св21) виклав висновок про те, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Також позивачем не доведена неможливість спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки доказів вчинення позивачу перешкод будь-ким в користуванні квартирою, чи доказів протиправних дій з боку відповідача, суду не надано. Факт звернення позивача до поліції з повідомленням про протиправні дії відповідача щодо вчинення їй перешкод у користуванні квартирою не можуть достовірно підтверджувати факт неможливості спільного володіння та користування спірною квартирою, а вказує на наявність неприязних стосунків між сторонами. В той же час в ході судового розгляду встановлено, що позивач не зверталася до суду із відповідними вимогами про усунення перешкод у користування спірною квартирою чи визначення порядку користування такою квартирою. Натомість судом встановлено, що ні [PERSON] , ні [PERSON] ніколи не проживали у спірній квартирі та і не проживають в ній на цей час. В свою чергу [PERSON] постійно проживає в квартирі, що знаходиться в [ADDRESS] . Тобто, відповідач не вчиняє жодних дій, що призводять до порушення прав іншого співвласника спільного майна, в тому числі і щодо можливого проживання позивачем у спірній квартирі. Один тільки факт того, що відповідач має у власності інше нерухоме майно, жодним чином не вказує на те, що припинення права на частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам, а протилежного судом не встановлено. Так, у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони справи як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що [PERSON] належними доказами не підтвердила існування обставин, відповідно до яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку у майні відповідно до положень ст. 365 ЦК України, а також, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed