Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи його тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка до дня смерті проживала разом зі своєю дочкою [PERSON] . Вказує, що про смерть [PERSON] він дізнався на початку грудня 2023 року, відповідач повідомила про смерть матері та про те, що вона знайшла заповіт, який був посвідчений 16 жовтня 2017 р. секретарем виконкому Дяковецької сільської ради Літинського району Вінницької області, відповідно до змісту якого [PERSON] заповіла йому все належне майно. Після смерті спадкодавці відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка площею 1,8459 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дашковецької сільської ради та належала її на підставі державного акту про право приватної власності на землю IV-ВН №016189. Вказує, що він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено, оскільки пропущений строк звернення. Тому змушений звернутися до суду з вказаним позовом і просить визначити йому додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] адвокат Заєць Б.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи, проти задоволення позовних вимог вона не заперечує. Вказана заява посвідчена старостою Лозівського старостинського округу Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області 15.03.2024. Суд вважає, що позов підлягає до задоволення за таких підстав. Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.7) [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до довідки Шаргородської міської ради за №1828 від 14.12.2023 (а.с.8) [PERSON] , [INFO] на день своєї смерті [INFO] дійсно проживала і була зареєстрована за адресою [ADDRESS] на день смерті разом з нею проживали та були зареєстровані: донька [PERSON] , 1971 р.н., зять [PERSON] , 1967 р.н. та онука [PERSON] , 1990 р.н. Відповідно до копії заповіту посвідченого 16 жовтня 2017 р. секретарем виконкому Дяковецької сільської ради Літинського району Вінницької області (а.с.10) [PERSON] заповіла [PERSON] належне її право на Державний акт про право приватної власності на землю IV-ВН №016189. Відповідно до експертного висновку №056/35-а від 10.01.2024 (а.с.11) з урахуванням зазначеного документальні записи імен по батькові [PERSON] (свідоцтво про смерть (повторно); заповіт, запис [PERSON] та [PERSON] (Державний акт на право приватної власності на землю, запис [PERSON] ) у документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичним. Відповідно до копії Державного акту про право приватної власності на землю IV-ВН №016189 (а.с.12) [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,8459 га, яка розташована на території Дяковецької сільської ради Літинського району Вінницької області. Відповідно до постанови Шаргородської державної нотаріальної контори за №19/02-23 від 18.01.2014 (а.с.13) [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У ч.1, 2 ст.1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини; заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1ст.1270 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Правовими положеннями, викладеними у п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», роз`яснюється, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24-735/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач пропустива строк звернення у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця у встановлений законом шестимісячний термін, в зв`язку з тим, що не знав про існування заповіту. Суд, дотримуючись принципу верховенства права, одним з проявів якого є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства, переконаний, що норми чинного ЦК України щодо здійснення права на спадкування не допускають дій щодо фактичного усунення позивача від спадкування лише з підстави неможливості вчасно подати відповідну заяву про прийняття спадщини, а, особливо, коли позивач значиться у такому заповіті спадкоємцем і на це була воля заповідача. Саме така позиція суду узгоджується з приписами ст. ст. 2, 4, 10 ЦПК України, котрі визначають справедливість як одну із загальних засад цивільного судочинства. Таким чином, зважаючи на усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, що буде у повній мірі справедливим по відношенню до позивачів і забезпечить дотримання принципу верховенства права.

Outcome: approved