Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

21 березня 2024 року заявник звернувся до суду з вказаною заявою в якій просить встановити факт смерті - [PERSON] , який народився [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) у селі Борсуки Балтського району Одеської області, який був зареєстрований на день смерті за адресою: [ADDRESS] та помер [INFO] . В обґрунтування\~вимог заяви\~вказано,\~що [INFO] помер батько\~заявника [PERSON] , [INFO] ,\~в смт\~Високопілля Бериславського\~району Херсонської\~області,\~про,\~що сусіди\~померлого склали\~відповідний акт. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту смерті заявнику необхідне для реєстрації смерті. Заявник на судове засідання не з`явився надав заяву згідно з якою просить справу розглянути без його участі, вимоги заяви підтримує, просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи на судовому засіданні не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315\~ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму інформаційному листі «Про застосування положень статті 257-1 Цивільного процесуального кодексу України» надав роз`яснення щодо окремих питань розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, де зазначено, що справи про встановлення факту смерті можуть бути подані за місцем проживання (перебування) заявника до суду за межами тимчасово окупованої території України. Відповідно до ст. ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в Інформаційному листі "Про окремі питання застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-УІІІ "Про внесення змін до\~Цивільного процесуального кодексу України\~щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України", вих. №9- 1130/0/4-16 від 15.04.2016 в п. з "Щодо належних та допустимих доказів на підтвердження факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України" зазначив, "Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням зазначених положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Суд встановив, що [INFO] помер батько\~заявника [PERSON] , [INFO] ,\~в смт\~Високопілля Бериславського\~району Херсонської\~області,\~про,\~що сусіди\~померлого склали\~відповідний акт,\~його поховання\~було здійснено\~без належної\~процедури оформлення\~документів оскільки\~в селищі\~були постійні\~обстріли,\~а державні\~органи на\~той час\~не працювали,\~було складено\~акт про\~смерть від\~12\~липня 2022\~року,\~ згідно\~якого сусіди\~померлого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили та зафіксували факт смерті [PERSON] [INFO] . Відповідно довідки № 93 від 11.07.2022 року виданої Високопільською селищно радою [PERSON] помер [INFO] , похований в селищі Високопілля в період окупації. Згідно з ч. 2, 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), a також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Iiuycu and Оіїшт v. Ivlvldoua and Russia."), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином необхідно застосувати названі загальні принципи «Намібійські винятки», сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів (лікарське свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті особи, свідоцтва про смерть), виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як докази смерті його бабусі, оскільки можливості збору доказів смерті його бабусі на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За вказаних\~обставин суд\~вважає,\~що вимоги\~заявника підлягають\~задоволенню,\~оскільки в\~судовому засіданні на підставі, відомостей, що містяться у досліджених матеріалах справи в їх сукупності, було встановлено, що [INFO] помер батько\~заявника [PERSON] , [INFO] , в смт Високопілля Бериславського району Херсонської області, запис щодо чого не може бути здійснений відділом державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки відсутні відповідні документи. При цьому суд звертає увагу заявника та заінтересованої особи на позицію Верховного суду України, викладену в п. 18\~Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року, згідно з якою, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги відсутність з боку представника заінтересованої особи заперечень щодо змісту вимог заявника, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог останнього, а отже заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved