Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

В лютому 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 серпня 2023 року інспектором УПП у Дніпропетровській області лейтенантом поліції Тарасовим Т.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №7489228 від 09.08.2023 року, якою на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Не погодившись із постановою, [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання протиправною та скасування вказаної постанови. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07.09.2023 року у справі №212/6354/23 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог. На підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 31.01.2024 року у справі апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.09.2023 року скасовано та прийнято нову постанову про визнання протиправною і скасування вищевказаної постанови ЕАС №7489228 від 09.08.2023 року, провадження у справі закрито. Позивач вважає, що внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності йому була завдана моральна шкода, яка полягала у спричиненні йому душевних страждань, моральних переживань та порушення нормального способу життя. На підставі викладеного, просив суд стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь 7000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 20 лютого 2024 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на виправлення недоліків. Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи. Відповідачу встановлений строк для подання відзиву на позов. 08 березня 2024 року на електронну адресу суду від представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області надійшов відзив на позову заяву, в якому зазначено, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є неналежним відповідачем у справі, тому що згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних правовідносин, жодних прав позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і не завдавало позивачу шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причинно-наслідковому зв`язку, позивачем не доведений. Безпідставними є посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки працівники батальйону патрульної поліції не мають права на проведення оперативно-розшукової діяльності. Вимоги позивача вважає безпідставними та необґрунтованими, тому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також, не погодившись із позовом, 18 березня 2024 року представник відповідача Департаменту патрульної поліції надала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, під час оформлення адміністративного матеріалу відносно позивача поліцейські діяли в межах наданих повноважень та в спосіб, встановлений чинним законодавством. Постанова Третього апеляційного адміністративного суду, на яку посилається позивач у своєму позові, не встановлює факту незаконності складення поліцейськими відносно позивача постанови про адміністративне правопорушення. Будь-яких аргументованих доказів заподіяння моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб та заподіянням такої шкоди позивачем не надано. Окрім того, на наявні між сторонами правовідносини не може бути розповсюджені вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. 15 березня 2024 року від позивача на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області. Так, щодо наведених доводів відповідача про те, що останній не є учасником спірних правовідносин позивач зазначив, що грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди позивач просить стягнути безпосередньо з Державного бюджету України, вимоги щодо відшкодування шкоди з органів Державної казначейської служби у позивача відсутні. Підставою для відшкодування шкоди у справі є встановлення рішенням суду порушення законного порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності, внаслідок чого останньому було завдано душевних страждань. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також, 20 березня 2024 року на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив Департаменту патрульної поліції на позовну заяву, у якій вказано, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду була визнана протиправною і скасована постанова ЕАС №7489228 від 09.08.2023 року. Отже, оскаржена постанова органами патрульної поліції була винесена неправомірно, у зв`язку і чим позивачу була завдана моральна шкода. Всі докази на підтвердження позовних вимог позивачем були надані. У зв`язку із порушенням законного порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності, останньому були завдані душевні страждання. Також правомірним є застосування у спірних правовідносинах положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. У судове засідання позивач не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції у судове засідання не з`явився, просила розглянути справу у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без участі представника відповідача, у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09.08.2023 року інспектором УПП у Дніпропетровській області лейтенантом поліції Тарасовим Т.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №7489228 про притягнення [PERSON] , [INFO] , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення на останнього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 6-8) Вказана постанова від 09.08.2023 року була направлена до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання. 22.09.2023 року постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження для примусового виконання вказаної вище постанови ЕАС №7489228 від 09.08.2023 року, ВП №72801674. В рамках виконавчого провадження на підставі постанови державного виконавця Центрального ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 10.10.2023 року було накладено арешт на кошти боржника [PERSON] (а.с. 9-10) Не погодившись із вищевказаною постановою, [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання протиправною та скасування постанови. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.09.2023 року у справі №212/6354/23 у задоволенні позову [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режим, відмовлено. На підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 31.01.2024 року вищевказане рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.09.2023 року скасоване і прийнято нову постанову про задоволення позовних вимог [PERSON] . Визнано протиправною і скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС № 7489228 від 09.08.2023. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 122 КУпАП закрито. (а.с. 13-16) Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі ст. ст. 55, 56 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою. Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. У даній справі підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. У зв`язку з цим, суд вважає, що спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок притягнення позивача до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу, регулюються ст. 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року, які є спеціальними щодо ст. 1173-1174 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися саме спеціальним нормам. Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2, ст. 4 Закону, право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з п. 5 ст. 3 Закону, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Відповідні правові висновки щодо застосування норм права містяться і в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 провадження 61-922св21. Доводи відповідачів, викладених у наданих до суду відзивах на позовну заяву, щодо не доведення позивачем факту завдання йому моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки 09.08.2023 року інспектором УПП у Дніпропетровській області лейтенантом поліції Тарасовим Т.В. було винесено постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП з накладенням на останнього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн, яка в подальшому була визнана судом протиправною та скасована, а провадження у справі закрито, що свідчить про\~незаконні дії\~посадових осіб,\~які ініціювали\~та здійснювали\~вказане провадження\~та є підставою для відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з необхідністю відновлення прав позивача. Суд відхиляє доводи представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, викладених у відзиві на позовну заяву про те, що жодні права та інтереси позивача Казначейство не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, у зв`язку з цим відсутні підстави для відшкодування Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області завданої позивачу шкоди, оскільки відповідно до покладених завдань та в установленому законодавством порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 15 квітня 2015 за №215, п.п. 8 п. 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 12.10.2011 №1280). Враховуючи наведене, шкода, завдана позивачу незаконними діями органом державної влади, відшкодовується за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України, територіальним органом якого є Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17. Також посилання представника відповідача Департаменту патрульної поліції на те, що під час оформлення адміністративного матеріалу відносно позивача поліцейські діяли в межах наданих повноважень та в спосіб, встановлений чинним законодавством, не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Отже, доводи представників відповідачів про те, що позивач не надав жодних доказів щодо завдання йому моральної шкоди суд відхиляє, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу правопорушення свідчить про те, що [PERSON] було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, пов`язаної з необхідністю відновлення його прав. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц , від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її збагачення. У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд зазначає, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням суду, яке набрало законної сили, порушення порядку притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Отже, оскільки судовим рішенням встановлено факт недоведеності наявності в діях [PERSON] ознаків складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, що є підтвердженням неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суді. В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань». З урахуванням тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення, наявності виконавчого провадження з примусового виконання постанови, в рамках якого було накладено арешт на кошти позивача, необхідності зміни нормального життєвого стану позивача та витрат часу на відновлення прав, а також

Outcome: approved