Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

24.10.2024 [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1316 га, кадастровий номер: 4621255700:01:001:0277; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності 1/2 житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 земельної ділянки площею 0,1316 га, кадастровий номер: 4621255700:01:001:0277; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 08.05.2014 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/4272/23 від 21.07.2023 розірвано. За час шлюбу у подружжя [INFO] народилась дочка [PERSON] . Під час шлюбу, а саме 30 січня 2023 року сторони придбали житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1316 га., кадастровий номер: 4621255700:01:001:0277. Ухвалою від 24.10.2023 в зазначеній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 23.11.2024, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення 04.12.2023 представник відповідача [PERSON] подала зустрічний позов, який ухвалою суду від 19.02.2024 об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Позивач за зустрічним позовом просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Встановити факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 21 червня 2022 року по 21 липня 2023. Визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 4621255700:01:001:0277, загальною площею 0,1316 га.. В позовній заяві посилається на те, що 08.05.2014 сторони ( [PERSON] та [PERSON] ) уклали шлюб. За час шлюбу у подружжя [INFO] народилась дочка [PERSON] . З 2022 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. В рішенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/4272/23 від 21.07.2023 за позовом [PERSON] , яким шлюб між сторонами розірвано, вказано: «Через відсутність взаєморозуміння між ними, суперечність характерів, розбіжностей у життєвих цінностях і поглядах на шлюб, сім`ю та життя, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки, почали виникати непорозуміння. Протягом одного року вони не проживають разом та фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведемо. З того часу стосунки жодним чином не покращилися, вважає, що примирення між ними є неможливим, а шлюб на даний час лише формальний. Просить шлюб розірвати». Тобто позивач за первісним позовом підтверджує, що протягом року до подачі позовної заяви (з 21.06.2022 по 21.06.2023) подружжя разом не проживало, спільне господарство не вело, шлюбні стосунки припинило. З огляду на вказане стверджує, що [PERSON] не могла проводити ніякі будівельні роботи та перетворювати річ в нову річ, оскільки спірний будинок не належав на праві власності ні їй, ні [PERSON] , а тому житловий будинок та земельна ділянка не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Перебуваючи в режимі окремого проживання, спірний житловий будинок з господарськими будівлями, набутий [PERSON] в період окремого проживання з відповідачем, є його особистою приватною власністю. 01.02.2024 представник позивача за первісним позовом [PERSON] подала відзив на зустрічний позов [PERSON] , просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заявлені вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві та просить суд їх задоволити.\~Заявлений зустрічний позов не визнає, вважає такий необґрунтованим та безпідставно поданим, оскільки не ґрунтується на жодних правових підставах. Представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги [PERSON] не визнала з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. Щодо зустрічного позову то просить такий задоволити оскільки такий підставно поданий та ґрунтується на вимогах закону. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що є батьком [PERSON] . Давно придбав житловий будинок [ADDRESS] . Робив у ньому ремонти, встановив огорожу. Коли син одружився, то на його прохання, дозволив сину проживати у цьому будинку разом із сім`єю. Планував скласти заповіт на сина на це майно. Укладаючи договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки вважав, що укладає договір дарування. Жодних коштів за укладеним договором ні від сина [PERSON] , ні від невістки [PERSON] не отримував. З початком повномасштабної війни у 2022 році [PERSON] виїхала за межі України. Діти залишилися в Україні, доглядала за ними в основному його дружина. У червні 2023 року [PERSON] забрала дітей і виїхала на постійне місце проживання за кордон. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю [PERSON] . До грудня 2021 року син їздив на заробітки за кордон в Чехію та Німеччину. Невістка [PERSON] теж декілька разів була на заробітках. З початком повномасштабного вторгнення [PERSON] виїхала за кордон. Син залишився з дітьми дочкою [PERSON] від першого шлюбу та їхньою спільною дочкою. Відносини між сином і невісткою погіршилися. Коштів сину на утримання дітей невістка не давала. Свідок купувала дітям необхідні речі, бо має магазин, займалася з дітьми шкільними уроками. Влітку 2023 року невістка забрала дітей і виїхала з ними за кордон. Відтоді не поверталися. Їй відомо, що її чоловік [PERSON] не отримував жодних коштів від сина з невісткою за спірний будинок, «бо то був подарок для сина, а як за подарок брати гроші». Свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою сім`ї [PERSON] . [PERSON] за останні два роки бачила один раз. Бабуся [PERSON] допомагала в догляді за дітьми. В 90-ті роки спірний будинок був придбаний [PERSON] . [PERSON] робив в будинку ремонти, поставив добротний паркан. У будинку після одруження жила сімя [PERSON] . На початку війни [PERSON] виїхала за кордон. Діти постійно були біля бабусі. Не знала, що [PERSON] з [PERSON] розлучилися офіційно. Їй невідомо, щоб [PERSON] давав кошти батькові за купівлю будинку, бо то був подарунок. Свідки, заявлені позивачем за первісним позовом на неодноразові виклики суду у судові засідання не з`явилися та допитані судом не були. В результаті цього представник позивача адвокат О.Шулак відмовилася від подальших викликів цих свідків до суду. Перевіривши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 3. ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 08.05.2014 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/4272/23 від 21.07.2023 розірвано. Первісний позов мотивований двома підставами: ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України (виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові) та ст.60 Сімейного кодексу України (загальні підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя). При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15 (провадження № 14-114цс20) та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При оцінюванні загальних підстав набуття права спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок суд виходить з наступного. Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності. 30 січня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори Кушніром О.І., реєстр.№64. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто договір купівлі-продажу за своєю природою є завжди оплатний. Проте судом не здобуто доказів, що позивач [PERSON] сплачувала кошти продавцю нерухомого майна [PERSON] . Як встановлено обставинами справи, з лютого 2022 року позивач перебувала за межами України, відносини з відповідачем [PERSON] були вже конфліктними, спільне господарство не велося, шлюбні стосунки були припинені. Ці обставини підтверджуються також рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 липня 2023 року у справі №442/4272/23. Вказані обставини мають преюдиційне значення в силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України при розгляді цієї справи. Позивач [PERSON] , не довела належними та допустимими доказами факт її трудових та фінансових затрат, внаслідок яких було здійснено реконструкцію спірного житлового будинку, проведено будівельні та ремонтні роботи, що істотно збільшило його вартість, а тому відсутні підстави в розумінні норм ч.1 ст.62 СК України для визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З огляду\~на це\~суд прийшов\~до переконання,\~що договір\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~та земельної\~ділянки за\~адресою [ADDRESS] \~від 30.01.2023\~року укладався\~ [PERSON] в\~режимі окремого\~проживання зі\~ [PERSON] ,\~а тому\~об`єкт договору\~купівлі - продажу не може бути спільним сумісним майном подружжя. Щодо позовної вимоги за зустрічним позовом, в частині визнання особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 4621255700:01:001:0277, загальною площею 0,1316 га., то слід зазначити наступне. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких визнання права. Враховуючи зміст ст..392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено особою власником майна, право якої оспорюється або не визнається іншою особою і у разі втрати особою документа, який засвідчує її право власності. Вимогами ст..13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вказане, позов [PERSON] в частині визнання права власності на спірне майно підлягає до задоволення, оскільки як встановлено вище, вказане спірне майно позивачем за зустрічним позовом набуте в режимі окремого проживання зі [PERSON] (позивачем за первинним позовом), та таке майно не є спільним сумісним майном подружжя, однак не визнається [PERSON] . Враховуючи вищевказане, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності прийшов до переконання, що у задоволенні первинного позову слід відмовити за недоведеністю, що стосується зустрічного позову то такий підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути понесені ним витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved