Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що позивачці [PERSON] відповідно до Договору дарування від 13.08.2009 року належить 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] . Інша частина квартири у частці 1/2 належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово - комунального господарства Виконкому Одеської міської ради 25.01.2000 року. [INFO] [PERSON] помер, його син - [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де йому було повідомлено, що його батько [PERSON] ще 21.04.2004 року склав заповіт на ім`я [PERSON] . Не погодившись із зазначеним заповітом, [PERSON] такий було оскаржено до суду. Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2010 року за результатами розгляду справи № 2-81/2010 заповіт [PERSON] на користь [PERSON] було визнано недійсним, також свідоцтво від 05.04.2007 року про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] за майном померлого [PERSON] було визнано недійсним. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.10.2013 року вказане вище рішення суду було залишено без змін. Таким чином, [PERSON] фактично прийняв спадщину після свого померлого батька, [PERSON] , про те, не оформив своїх спадкових прав. Починаючи з 1998 року [PERSON] проживала разом із [PERSON] однією родиною як чоловік та жінка за адресою: [ADDRESS] , де вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки тощо. Утім, [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилася спадщина на належне йому майно. Після звернення [PERSON] до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , їй було роз`яснено, зокрема, щодо необхідності підтвердження факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року по справі № 521/7940/20 було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 1998 року по 2019 рік. Проте, позивачка позбавлена можливості отримати у спадщину 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , у зв`язку із відсутністю свідоцтва про право власності. У зв`язку з цим, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Суд констатує, що в ході розгляду дано справи представником позивача [PERSON] було подано заяву про зміну предмета позову, яка є фактично заявою про збільшення позовних вимог., в якій просить ухвалити рішення, яким встановити факт проживання [PERSON] однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, в період з 01.01.2004 року по день смерті [INFO] , а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 05.04.2022 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.10.2023 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Просили суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким встановити факт проживання [PERSON] однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, в період з 01.01.2004 року по день смерті [INFO] , а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, із будь - якими заявами чи клопотаннями до суду не звертався. А тому, суд проводить розгляд даної справи за відсутності представника відповідача відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є подругою та кумою [PERSON] , а також колишньою колегою. Свідок та позивачка раніше працювали разом в автошколі. Саме в автошколі [PERSON] познайомилася із померлим [PERSON] , спочатку у них були дружні відносини, а згодом вони вирішили утворити родину без реєстрації шлюбу. [PERSON] та [PERSON] почали спільно проживати десь з 1998 року, у них були гарні стосунки, вони дбали один про одного, вели спільне господарство, разом робили ремонт у квартирі по [ADDRESS] , де спільно проживали. Як родина вони були дуже гостинними, свідок часто бувала у них дома на різних святах. [PERSON] був вихованою людиною та дуже гарно ставився до [PERSON] . Також свідок підтвердила той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю аж до самої смерті останнього, який помер у 2019 році. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що померлий [PERSON] був його добрим товаришем та колишнім колегою. Свідок та померлий [PERSON] разом працювали в автошколі, де останній познайомився із гр. [PERSON] . Згодом у них виникли взаємні почуття любові, у зв`язку з чим у 1998 році вони вирішили спільно проживати однією сім`єю як чоловік та дружина, однак, як свідку відомо, шлюбі в органах РАЦСу між ними зареєстрований не був. Проживали вони у квартирі по [ADDRESS] . За життя [PERSON] часто розповідав свідку як він гарно відноситься до [PERSON] . Розповідав також про різні побутові речі їхнього спільного проживання, а саме, що вони спільно відкладають гроші на купівлі побутових речей, потім на ремонт. [PERSON] та [PERSON] проживали разом як справжнє подружжя, відносилися по відношенню один до одного як чоловік та дружина. Також свідок підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом до самої смерті [PERSON] , який помер у 2019 році. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, покази свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.02.2021 року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2020 року за результатами розгляду цивільної справи № 521/7940/20 в порядку окремого провадження було встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] , у період з 1998 року по 27.06.2019 року. Однак, в подальшому, постановою Одеського апеляційного суду від 28.02.2023 року за результатами апеляційної скарги Одеської міської ради вказане вище рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2019 року було скасовано, а заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду з підстав наявності спору про право. Також, вказаною постановою заявнику було роз`яснено про те, що вона має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, про які вказано у заяві, шляхом подання позовної заяви в порядку позовного провадження на загальних підставах. Таким чином, враховуючи вказані вище обставини [PERSON] звернулася до суду з даним позовом в порядку позовного провадження. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України). Згідно приписів ч. 4 ст. 3 СК України сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких. Що не суперечать моральним засадам суспільства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 04.12.2023 року за результатами розгляду справи № 543/563/22, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Обґрунтовуючи вимоги даного позову [PERSON] вказує на те, що починаючи з 1998 року [PERSON] проживала разом із [PERSON] однією родиною як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки тощо. З наявного в матеріалах справи Акту від 29.03.2023 року, складеного ЖБК «Судноремонтник - 4» вбачається, що у період з 1998 року по 2019 рік [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . Також у вказаному акті підтверджено той факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно як чоловік та дружина, спільно вели домогосподарство, приймали друзів та сусідів у гостях. Окрім того, із листа голови ЖБК «Судноремонтник - 4» від 29.09.2023 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання вели спільне господарство. [PERSON] сплачував комунальні послуги за квартиру, приймав участь у облаштуванні прибудинкової території, допомагав сусідам. Суд зазначає, що факт спільного проживання позивачки [PERSON] та [PERSON] як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу у період з 1998 року по день смерті останнього, а саме 27.06.2019 року, підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що доведеність позивачкою факту проживання із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1998 року до день смерті останнього, а саме по [INFO] . Суд зазначає, що відповідачем жодним чином не було спростовано та заперечено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] . Однак, щодо визначення судом періоду проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. На підставі викладеного суд доходить висновку, що не можна встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] до 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення. Вказані висновки також були зроблені у постанові КЦС/ВС від 30 травня 2019 року за результатами розгляду справи № 346/1178/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Суд зазначає, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права на спадкування. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Так, із наявної в матеріалах справи копії листа приватного нотаріуса Одеського МНО Ковальової К.І. від 26.11.2921 року за № 326/02-14 вбачається, що була зведена спадкова справа № 30/2019 після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , який в свою чергу прийняв спадщину після свого померлого батька, [PERSON] , але не оформив своїх спадкових прав. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заведена спадкова справа № 435/05 Восьмою одеською державною нотаріальною конторою, з копії якої вбачається, що спадкоємцем [PERSON] був його син, [PERSON] . Окрім того, у вказаному листі приватний нотаріус Одеського МНО Ковальової К.І. зазначила, що спадкоємцем [PERSON] , яким подано заяву про прийняття спадщини, є [PERSON] . Таким чином, позивачка [PERSON] входить до складу спадкоємців четвертої черги. Суд констатує, що на виконання вимог ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 03.06.2022 року про витребування доказів, Одеським державним нотаріальним архівом було надано до суду належним чином завірену копію спадкової справи № 423/2005 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Так, із зазначених вище матеріалів спадкової справи вбачається, що до складу спадщини за померлим [PERSON] входила належна йому на праві власності 1/2 частка житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується наявними у матеріалах спадкової справи копіями Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 25.01.2000 року за № 142924 та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомості» від 23.03.2007 року за № 13993249. 05.04.2007 року державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л. було видано гр. [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом майна [PERSON] , померлого [INFO] , на належну йому 1/2 частку житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, в подальшому рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2010 року за результатами розгляду цивільної справи № 2-81/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] було визнано недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 21.04.2004 року приватним нотаріусом ОМНО Беззубою Н.А. на користь [PERSON] та визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.04.2007 року на ім`я [PERSON] за майном померлого [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.10.2023 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2010 року було залишено без змін. З огляду на встановленні вище судом обставини, суд зазначає, що спадкоємцем померлого [PERSON] був його син [PERSON] , який прийняв спадщину після свого померлого батька, але не оформив своїх спадкових прав. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення його померлим. Згідно зі ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, про що наголошує ч. 5 ст. 1268 ЦК України. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, якій починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. 23.12.2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ковальової К.І. із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією вказаної заяви. По справі встановлено, що приватний нотаріус Одеського МНО Ковальова К.І. звернулась до КП «Міське агентство з приватизації житла» із вимогою відносно видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження органу приватизації на квартиру [ADDRESS] . Проте, листом від 23.02.2022 року за № 76/01-09 КП «Міське агентство з приватизації житла» зазначило про неможливість надання витребуваних дублікатів документів, з тих підстав, що після смерті [PERSON] , [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 16.08.2006 року, за реєстровим №2-2174, на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , на підставі дублікату від 21.09.2005 року свідоцтва про право власності на житло № 12-18882 від 25.01.2000 року, інша 1/2 частка вищезазначеної квартири була відчужена [PERSON] (договір дарування від 28.10.2004 року). Однак, 17.05.2006 року апеляційним судом Одеської області було визнано договір дарування недійсним між [PERSON] та [PERSON] 05.04.2007 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] (як зазначалось раніше - свідоцтво скасовано у судовому порядку). На підставі свідоцтва про право власності на житло № 12-18882 від 25.01.2000 року були проведені нотаріальні дії та здійснювався перехід права власності на майно, в результаті чого змінилися власники і попередній документ припинив свою дію і крім того оригінал свідоцтва про право власності залишається в справах нотаріуса. Суд констатує, що на підставі встановлених обставин по справі вбачається, що [PERSON] , маючи право на спадкування в порядку четвертої черги після смерті [PERSON] , з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не може набути право власності на спадкове майно в порядку спадкування через нотаріальну контору та отримати на нього свідоцтво про право на спадщину за законом, а тому, відповідно до ст. 16 ЦК України це право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 66 ЗУ «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Відповідно ч. 1 ст. 46 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії, мають право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (у подальшому - Порядок вчинення нотаріальних дій) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 3.3. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під ефективним засобом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект і повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав [PERSON] є встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини та визнання за позивачем право власності на спадкове майно. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, докази, надані позивачкою в підтвердження її порушеного права є належними, достовірними, допустимими, а в своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову та належному судовому захисті порушених спадкових прав позивача. На підставі та

Outcome: approved