Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

Позивач у лютому 2021 року звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідачів заборгованість за договорами позики від 22 вересня 2017 року, 23 вересня 2017 року та 24 січня 2018 року: - 309 200, 00 доларів США та 66 300, 00 євро; -55 325. 00 доларів США та 12 500. 00 євро пені та штрафних санкцій. Посилається в позові на те, що 22 вересня 2017 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики на 293 000, 00 доларів США, які відповідач зоов`язався повернути до 22 грудня 2017 року. 23 вересня 2017 року був укладений договір позики на 16 200. 00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 22 лютого 2018 року. 24 січня 2018 року був укладений договір позики на суму 293 000, 00 доларів США та 66 300, 00 євро, які відповідач зобов`язався повернути за вимогою кредитора. Вона є дружиною кредитора за даними договорами, кошти належали їх сім`ї та надавалися родині вдповідачів для власних потреб. На момент укладення договорів відповідач [PERSON] була дужиною відповідача та приймала активну участь у діях свого чоловіка для отрмання позики. 21 лютого 2021 року між нею та кредитором [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги за вказаними договорами позики. Вона та відповідачі протягом тривалого часу перебували у дружніх, приятельських відносинах. У липні 2010 року [PERSON] просив кредитора [PERSON] позичити близько 60 000 доларів США, гарантуючи повернення боргу своїм рухомим та нерухомим майном, корпоративними правами в інвестиційній групі «Пацифік ленд», співзасновником і власником якої він був на той час разом зі своєю дружиною [PERSON] - директором і співвласником «Пацифік ленд» та батьком [PERSON] . На той час родина відповідачів володіла декількома автомобілями марки Мерседес, Рендж ровер, Ягуар та Тойота. Під час частих зустрічей, що відбувалися у їх будинку на [ADDRESS] та у її помешканні відповідачі неодноразово наголошували на своїй надійності, як позичальників, пояснюючи свою надійність значними статками, володіннями і доходами. Не дивлячись на те, що розписки про отримання коштів підписувалися тільки [PERSON] , обидва відповідачі неодноразово надавали гарантії повернення коштів. З цієї ж причини кредитором за договорами позики виступав тільки [PERSON] . Протягом наступних років [PERSON] неодноразово повертав частину позичених коштів, а невдовзі повертався запозичити більшу суму. Протягом 2014-2015 років відповідачі позичали значні кошти на короткі строки, і [PERSON] надавав розписки про їх повернення. Кожного разу частина коштів поверталася, а потім позичалася нова сума, яка додавалася до не повернутих і підписувалася нова розписка. Відповідачі зобов`язалися повернути всі позичені кошти до 10 липня 2016 року, але повернули лише незначну частину. За новою угодою кошти мали бути повернуті до 01 грудня 2016 року, але знову була повернута незначна частина та затверджена нова угода про повернення боргу. 22 вересня 2017 року [PERSON] вступив у договір позики і надав розписку про повернення боргу у сумі 259 000. 00 доларів США та 55 000. 00 євро. Крім того, отримав від кредитора додатково 34 500. 00 доларів США та 7 000. 00 євро, які зобов`язався повернути до 22.12.2017 року та сплатити пеню та штрафні санкції в разі прострочення повернення боргу. 23 вересня 2017 року кредитор надав [PERSON] 16 200,00 доларів США, однак останній не повернув ці кошти, а надав розписку, що поверне їх до 22.02.2018 року. Відповідачі борг до 22.12.2017 року не повернули, тому [PERSON] надав кредитору розписку 24.01.2018 року , обіцяючи повернути 293 000. 00 доларів США та 66 000. 00 євро. Відповідач також погодився сплатити пеню та штрафні санкції у розмірі 55 325, 00 доларів СА та 12 500. 00 євро. Сторони домовилися залишити відкритим строк повного повернення коштів. В грудні 2019 року [PERSON] запропонував почати виплати боргу невеликими сумами на картку. 22 січня 2021 року кредитор і відповідач зустрілися особисто, [PERSON] повідомив, що він не може виплатити борги. 24 січня 2021 року кредитор [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою про негайне повернення всієї суми боргу в порядку ст. 530 ЦК України. Вимога була надіслана за місцем проживання відповідача та на його номер телефону 099-6230131 у додатку WhatsApp. Згідно трекінгу відправлень Укрпошти вимога була вручена за вищевказаною адресою, також вимога була отримана і прочитана в додатку. Відповідачам надавалося 7 днів для погашення боргу. Кредитор, намагаючись уникнути судового розгляду, звернувся 16.02.2021 року до відповідача з вимогою (нагадуванням) про повернення всієї суми боргу. Згідно трекінгу відправлень Укрпошти вимога була вручена за адресою його місця проживая. З моменту отримання вимоги відповідачі борг не повернули, ніяких комунікацій з ними не вели. Виходячи з цього, невиконання відповідачами умов договорів позики, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 24 лютого 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 15 березня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками. Відповідач своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали. В той же час, 22 червня 2021 року відовідач [PERSON] подав пояснення на позов відповідно до ст.43 ЦПК України. Зазначає, що позов грунтується на трьох неякісних рописках, долучених до позову. В той же час, під борговою розпискою розуміється текстовий документ, який засвідчує факт отримання грошей, а позичальник своїм підписом підтверджує отримання коштів та зобов`язання їх повернути. Вважає, що надані позивачем розписки не містять природи боргових розписок, а полягають в отриманні в борг гроових коштів та засвідчення отримання від кредитора певної суми. Вважає, що позивачем не доведено наявності боргових зобов`язань, оскільки копії надани розписок не є належним доказом. Зазначає, що позивачем не доведено, що у нього виникло перед ним боргове зобов`язання саме на підставі боргової розписки. Провівши аналіз цивільного законодавства, зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характер є доказом не лише факту укладання договору, а й факту передачі грошової суми позичальниу. Договір позики є двостроннім правочином, а тому мав бути вчинений у письмовій формі та підписаний усіма часниками зобов`язання. Проте, в порушення ч.1 ст.208 ЦК України позивачем як доказ надано його одностороннє зобов`язання повернути грошові кошти, а не укладений договір позики. Крім того, в порушення вимог ст. 99 Конституції України та ст.ст.524, 533 ЦК україни в розпискаїхвідсутні грошовий еквівалент гривні, які, начебто, були йому надані. Вважає також, що укладений договір про відступлення прав вимоги є нікчемним правочином, оскільки в порушення ч.1 ст.220 ЦК України не посвідчений нотаріально. Зазначає, що укладений договір відступлення права вимоги є договором факторингу, однак клієнтом у договорі може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фатором може бути банк або інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, Договір про відступлення прав вимоги від 21 лютого 2021 року є нікчемним. Ввжає також, що позивачем пропущено строк для звернення до суду, оскільки зобов`язання мало бути виконано до 22 лютого 2018 року. Тобто строк позовної давності по розписці від 24 січня 218 року сплив 21 лютого 2021 року, оскільки сторони не змінювали строк його виконання, а лише стверджували про зміну суми боргу. З урахуванням цього, просить у позові відмовити. 25 червня 2021 року відповідач подав зустрічний позов, яким просить визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 21 лютого 2021 року з підстав, викладених у поясненнях. Зазначає, що зі змісту договору вбачається порушення істотих умов договору, окілки в зобов`язанні не зазначено змісту зобов`язання ( відстуній предмет договору ). строк його виконання( строк зобов`язання сплив 21 лютого 2021 року ), відсутня сума грошових коштів ( сума грошової вимоги, яка передається ) та відсутні докази оплати вказаної суми. Крім того, Договір передбачає передачу документів за договором, однак примання-передачі розписок відстуній. Звернув увагу на те, що відступлення прав вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, яка існувала на момент преходу права. З урахуванням цього вважає, що сторонами оспрюваного договору не додержана вимога ст.638 ЦК України, тобто не визначено конкретний обсяг прав, які передані іншому кредитору- сума боргу, яка передається. З урахуванням вимог ст. ст.203, 215 ЦК України просить задовольнити позов та визнати вказаний договір недійсним. 20 липня 2021 року позивач подала пояснення на зустрічний позов у порядку ст.43 ЦПК України. 20 липня 2021 року пояснення на первісний позов подала відповідач [PERSON] , які за змістом відповідають поясненням відповідача [PERSON] . Додаково зазначено, що відповідно до ч.ч.1,3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого поружжя має бути письмовою. Разом з тим, вона згоди на укладання договору позики не давала та не знала про його існування. З урахуванням цього вважає безпідставними твердження позивача щодо виникнення у неї солідарного обов`язку, як другого подружжя, з повернення суми позики. В обґрунтування своєї позиції посилається на практику Верховного Суду в даній категорії справ. Просить у позові щодо неї відмовити. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав, проти зустрічного заперечував. Представник відповідача проти первісного позову заперечував з підстав, викладених у поясненнях та зустрічному позові. Зустрічний позов підтримав. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] проти позову, пред`явленого до нього, заперечував. Первісний позов підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи повідомлена. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 22 вересня 2017 року, 23 вересня 2017 року та 24 січня 2018 року видав [PERSON] , як кредитору, розписки про повернення отриманих раніше коштів у борг та отримання нових коштів, як позики. Так, 22 вересня 2017 року відповідачем була видана розписка [PERSON] , якою підтвердив наявний у нього борг перед [PERSON] у сумі 259 00. 00 доларів США та 55 000, 00 євро від 10 липня 2016 року. В цій же розписці зазначив про отримання в борг додатково 34 500.00 доларів США та 7 000. 00 євро, які зобов`язався повернути до 22 грудня 2017 року. Підтвердив домовленість про нарахування пені на суму боргу в розмірі 0,05% за кожен день прострочки. 23 вересня 2017 року відповідачем була видана розписка про отримання в борг у [PERSON] грошових коштів у розмірі 16 200. 00 доларів США, зобов`язавшись повернути їх до 22 лютого 2018 року. 24 січня 2018 року відповідачем була видана розписка, якою підтвердив свій борг перед [PERSON] в сумі 293 000.00 доларів США від 22 грудя 2017року та 66 300, 00 євро. В цій же розписці зазначив, що за спільною домовленістю підтвердив пеню в розмірі 0,05% в день з 01 грудня 2016 року до 22 грудня 2017 року, що складає 18,85%, а в грошовому виразі 55 325. 00 доларів США та 12 500.00 євро. З аналізу даних розписок випливає, що борг у відповідача [PERSON] перед кредитором на той час [PERSON] виник на підставі договору позики. Оформленого розпискою від 10 липня 2016 року. Подальшими рописками відповідач підверджував визнання боргу та давав зобов`язання повернути його в певний строк, а також підтверджував оформлення нових боргових зобов`язань та строки їх повернення. 24 січня 2021 року та 16 лютого 2021 року відповідачу були направлені вимоги про повернення боргу, які останнім були отримані. / а.с. 67 - 72 / 21 лютого2021 року між позивачкою та [PERSON] був укладений Договір про відступлення прав вимоги до відповідача. Позивачка, звертаючись до суду, зазначила, що борг відповідач не повернув і від його повернення ухиляється. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В той же час, з точки зору закону, в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладених з відповідачем договорів позики та передачу йому грошових коштів первісним кредитором позивачка надала до суду копії розписок відповідача. В судовому засіданні позивачкою були надані оригінали вказаних розписок, які були досліджні судом та з якими ознайомилися відповідач К та його представник. Наявність оригіналів боргових розписок у позивача є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики. Сам зміст вказаних розписок не дає підстав для сумніву про виникнення між їх сторонами боргових зоов`язань. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З розписок відповідача про отримання грошових коштів вбачається, що загальна сума отриманих ним коштів у борг становить 309 200.00 доарів США та 66 300. 00 євро. За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Звертаючись до суду позивачка просить стягнути з відповідача суму боргу в валюті позики і таку позицію підтримав у судовому засіданні представник позивача. З розписок відповідача вбачається, що кошти в борг ним були отримані в доларах США та Євро і в такій же валюті він зобов`язався повернути суму боргу. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача боргу в валюті договору. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З розписок відповідача вбачається, що сторони дійшли згоди про розмір пені 0, 05% за кожний день прострочення. Розпискою від 24 січня 2018 року відповідач підтвердив пеню в розмірі 0,05% в день з 01 грудн 2016 року до 22 грудня 2017 року, а в загальному розмірі 18,85%, що в грошовому виразі зазначив 55 325. 00 доларів США та 12 500.00 євро. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, уклавши договір на умовах, викладених у ньому, сторони тим самим засвідчили свою згоду та взяли на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Враховуючи викладене вище, досягнуті сторонами домовленості, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і в цій частині. Що стосується покладення відповідальності по поверненню боргу на обох відповідачів, суд виходить з наступного. Обгрунтовуючи таке право, будь-яких доказів твердженням, приведеним у позові, позивач не надала. Більше того, будь-яких доказів перебування відповідачів у шлюбу, суду також не надано. Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тобто, з даної норми закону випливає, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 31 січня 2023 року в справі № 369/1229/20, перебування відповідачів на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Таких доказів при зверненні до суду та при розгляді справи позивач не надала. З урахуванням цього, підстави для задоволення вимог позивача до відповідача [PERSON] відсутні. Що стосується зустрічного позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняються у такій самій формі що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. За змістом ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Саттею 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Ні законом, ні тим більше наданими відповідачем розписками не було встановлено заборони щодо заміни кредитора у зобов`язанні чи іншого положення, яке б регламентувало необхідність отримання згоди боржника на заміну кредитора. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Оспорюваний договір про відступлення права вимоги укладений у порядку та умовах, визначених законом, саме: кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст.513 ЦК України; при укладені правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб. Таким чином, у момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. В свою чергу, будь-яких доказів невідповідності укладеного договору вимогам закону та порушення його прав, в зустрічному позові не приведено і таких не надано позивачем за зустрічним позовом при розгляді справи. Відповідно до позиції Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, зі змісту ст.516 та ст.517 ЦК України випливає, що повідомлення боржника про переуступку права вимоги має інформаційний характер і до нього ніяких доказів про відступлення права вимоги новий кредитор надавати не повинен. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України боржник має бути повідомлений про проведену заміну кредитора. Однак цією нормою не встановлено вимог до такого повідомлення, а передбачено лише те, що воно має бути письмовим. Згідно з ч.2 ст.516 ЦК України наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобов`язанні є лише те, що боржник може виконати свої зобов`язання первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним. Відповідно до ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Будь-яких інших правових наслідків неповідомлення боржника, як-то недійсність права вимоги чи недійсність відступлення права вимоги, законом не передбачено. Тобто, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, як про це зазначається позивачем у зустрічному позові, не припиняє зобов`язань сторін за договором позики та не може бути підставою для визнання недійсності правочину. Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити фактор За змістом ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу приведено в ст. ст. 512, 1077 ЦК України. Суб`єктний склад правочинів приведно в ст.ст.512-518 та ст.1077 ЦК України. За змістом даних норм закону учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. В свою чергу, суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Згідно з п. 5 ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом п. 11 ч.1 ст. 4 Закону України факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 провела розмежування договорів цесії та факторингу. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. З урахуванням приведеного вище та змісту Договору про відступлення права вимоги суд вважає, що елементи договору факторингу в ньому відстуні. Суд також враховує. що п.5 Договору передбачено, що позивачка за відступлення права вимоги сплатила первісному кредитору 1 гр. Суд також враховує, що позивачка та первісний кредитор є подружжям, а тому, з урахуванням приведеного вище аналізу, приведена сума не може свідчити. що договір є договором факторингу. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти первісного позову, викладені в поясненнях у порядку ст43 ЦПК України, виходячи з наступного Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Так, з точки зору закону, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, та дати отримання коштів. Сторони в судовому засіданні підтвердили і це зазначено в розписці відовідача, борг перед первісним кредитором [PERSON] у нього виник 10 липня 2016 року. Борговою розпискою від 22 вересня 2017 року відповідач підтвердив додатково отримання у [PERSON] 34 500, 00 доларів США та 7 000, 00 євро в борг, а також підвердив наявність боргових зобов`язань по попередній розписці та зобов`язався повернути їх до 22 грудня 2017 року. Посилаючись на саму форму та зміст розписок як про отримання коштів у борг так і про підтвердження боргу по попередній розписці, відповідач не заперечував отримання коштів у борг та не спростовував свого обов`язку їх повернення. Аналізуючи норми закону та привівши своє бачення договірних відносин за договором позики, будь-яких доказів, які б спростовували їх відсутність та його боргові зобов`язання, або виникнення інших відносин, не надав. За таких обставин твердження відповідача в цій частині, які б свідчили про відсутність у нього саме боргових зобов`язань за вказаними розписками, не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Це ж підтверджується чисельними рішеннями Європейського суду з прав людити та Верховного Суду. З урахуванням цього і інші приведені відповідачем заперечення проти позову судом не приймаються до уваги. Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Боргова розписка позивача, якою він підтвердив наявність у нього зазначеної в позові суми боргу та штрафних санкцій, датована 24 січня 2018 року. До суду позивачка звернулася 22 лютого 2021 року. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS - CоV - 2" на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувалася до серпня 2023 року. Таким чином, твердження і в цій частині не можуть бути прийняті до уваги. Щодо позиції відповідача в цій частині суд виходить з наступного. Так, за змістом заперечень відповідача проти позову вбачається, що він заперечує право позивача на звернення до суду та законність укладеного договору про відступлення права вимоги. В той же час, при наявності таких заперечень, не доводить відсутність своїх боргових зобов`язань. Заявляючи про пропуск позивачем строку звернення до суду, заяву про його застосування також не подав. З урахуванням приведеного суд вважає, що позивач звернулася до суду з позовом у встановлений законом строк. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачению судовий збір при зверненні до суду.

Outcome: approved