Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що він працював у філії «Прилуцька дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді сторожа. 24 січня 2024 року його було звільнено з роботи за згодою сторін. На день звільнення позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі за попередні 18 місяців роботи на загальну суму 98 353 грн 37 коп, що підтверджується довідкою, від 26.01.2024 року. Позивач після звільнення звертався до відповідача з письмовою заявою щодо виплати заборгованості, але відповіді не отримав до цього часу. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 98 353, 37 грн. Ухвалою від 27 лютого 2024 року відкрито спрощене позовне провадження за справою та призначено перше судове засідання на 19 березня 2024 року, про що учасники справи повідомлені належним чином. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і просили задовольнити, оскільки відповідачем не виплачена заборгованість по заробітній платі за 18 місяців, на письмове звернення позивача до відповідача відповіді не було і заборгованість не виплачена до цього часу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином - матеріали справи містять поштову розписку про вручення відповідачу судового виклику, відзиву на позов відповідач не подав, будь-яких заяв чи клопотань до початку розгляду справи від відповідача до суду не надходило, тому суд, за згодою учасників справи, ухвалив провести судовий розгляд без участі належно повідомленого представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, зваживши доводи позовної заяви, з`ясувавши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, а також дослідивши представлені сторонами докази, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 02.08.2021 року був прийнятий на посаду машиніста змішувача асфальтобетону ДРП «Талалаївка» філії «Прилуцька дорожньо-експлуатаційна дільниця», 23.01.2024 року звільнений з посади за згодою сторін згідно ст 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.7-8) Згідно копії довідки в.о. начальника філії «Прилуцька ДЕД» від 26.01.2024 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 98 353, 37 грн (а.с.9). 02.02.2024 року [PERSON] звертався з письмовою заявою до дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про виплату йому заборгованості по заробітній платі (а.с.11-12). Як було встановлено, на дане звернення відповідачем не надано жодного пояснення чи відповіді. Оцінивши надані учасниками справи докази, подані на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що між учасниками справи склались правовідносини з приводу утримання оплати праці, які регулюються як загальними нормами Конституції України, так і спеціальними нормами Кодексу законів про працю України та підзаконними нормативно-правовими актами. Статтею 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст. 21, 46 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Тобто, статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною 1 ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині 5 ст. 97 КЗпП України. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. З урахуванням викладеного т а встановлених в ході судового розгляду обставин, суд вважає встановленою та доведеною обставину наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем у сумі 98 353 грн 37 коп, у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у вищезазначеному розмірі, оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. крім того, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved