Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

І. Обставини справи: Заявник [PERSON] , звернувся до суду з даною заявою, в якій просить суд встановити факт, що [PERSON] , самостійно виховує та самостійно здійснює догляд за неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що у [PERSON] , із заінтересованою особою [PERSON] , є спільний неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Наголошує, що мати неповнолітнього [PERSON] [PERSON] , проживає тривалий час окремо від сина, не займається його вихованням, не піклується про нього та не утримує, отже є такою, що самоусунулась від виховання та утримання дитини. Стверджує, що заявник є єдиним піклувальником [PERSON] , здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує оскільки є неповнолітньою дитиною, самостійно одноособово здійснює його утримання та виховання. Однак, з метою захисту прав та інтересів сина [PERSON] та прав як батька [PERSON] , їх переміщення без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом з дитиною, заявнику необхідно встановити факт самостійного виховання та знаходження сина на його утриманні. ІІ. Позиція учасників справи: В судове засідання заявник [PERSON] , не з`явився, однак в матеріалах справи містяться заява, в якій просить суд справу розглянути за його відсутності та зазначає, що вимоги заяви підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - органу опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, проте на адресу суду подав заяву про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника, заперечень до заявлених вимог заявника не має, вимоги у заяві підтримує та просить розглянути справу за наявними у ній матеріалами. Заінтересована особа [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути за її відсутності, не заперечує щодо задоволення заявлених вимог заявника. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 06.03.2024 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження. Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали цивільної справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що подана [PERSON] , заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: Судом встановлено, що заявник [PERSON] , є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . З Акту обстеження матеріально - побутових умов проживання, встановлено, що заявник [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , виховує і утримує неповнолітнього сина [PERSON] , 2014 р.н., де створено усі необхідні умови для життя і розвитку дитини. Довідкою видана виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №351 від 26.06.2023 року про те, що його син [PERSON] , 2014 р.н. дійсно зареєстрований та проживає з заявником [PERSON] , який виховує його самостійно за вказаною адресою. Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №24289251 від 15.07.2014 року, заявник [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що неповнолітня дитина [PERSON] фактично проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який замається утриманням та вихованням сина, оскільки матір неповнолітнього [PERSON] (заінтересована особа у справі) проживає окремо за адресою: с.Арламівська Воля, Яворівського району Львівської області. Таке тривале проживання за різними адресами батьків неповнолітнього [PERSON] , свідчить про те, що мати дитини [PERSON] , довгий час не займається утриманням, вихованням та доглядом неповнолітнього сина, фактично самоусунулась від його виховання та утримання, життям дитини не цікавиться, зв`язків з дитиною не підтримує. Заявник являється єдиним піклувальником сина, здійснює за ним постійний догляд, якого він потребує, оскільки є неповнолітньою дитиною, самостійно здійснює його утримання та виховання. Фактично заявник є батьком, що самостійно виховує сина. V. Застосоване судом законодавство: Згідно з частиною 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частинами 1, 2, 4 статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом Верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). До правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного процесуального кодексу України та Сімейного кодексу України. Згідно частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно вимог частини 3 статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. З вищенаведеного вбачається, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування його дитини на особистому вихованні і утриманні заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів його сина та прав заявника як батька, у тому числі, переміщення заявника і його сина без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом із дитиною. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. VI. Висновки суду: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та не заперечувалось заінтересованими особами те, що малолітній [PERSON] на даний час проживає з батьком [PERSON] , він здійснює піклування над дитиною, займається його утриманням, навчанням та вихованням. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами в судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає та перебуває на теперішній час на утриманні батька [PERSON] , який самостійно виховує сина та здійснює за таким постійний догляд. Докази, які б спростовували дану обставину, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] , про встановлення факту, що має юридичне значення. Спору про право не має, встановлення даного факту не суперечить закону і ніяким чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення справи не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення заяви по даній цивільній справі не застосовувалися. VII. Судові витрати: Відповідно до ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведено норму Закону, судовий збір необхідно залишити за заявником.

Outcome: approved