Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Український страховий стандарт» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП посилаючись на те, що 18.01.2023 року водій [PERSON] керуючи автомобілем ГАЗ-33021 р.н. [NUMBER] , в місті Києві на вулиці Воскресенській, 12 не був уважним, в порушення п.2.3.,13.1. ПДР не дотримався безпечного бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем Subaru XV р.н. [NUMBER] , який був припакований, чим спричинив пошкодження автомобілю. Постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП. Власницею пошкодженого а/м є позивач, тому матеріальні збитки у зв`язку з ремонтом автомобіля після ДТП завдано власниці [PERSON] . Цивільно-правову відповідальність [PERSON] було застраховано СК «Український страховий стандарт», яку було повідомлено про ДТП. Згідно висновку розмір відновлювального ремонту складає 29 305,24 грн., а розмір матеріального збитку з врахуванням зносу складає 25 153,25 грн. Фактичні витрати на ремонт транспортного засобу склали 30 000 грн., відповідно суми страхового відшкодування, яке б мала б сплатити страхова компанія все одно не вистачає на покриття матеріального збитку, різниця складає 6 346,75 грн., яку має сплатити [PERSON] . Відповідачі відмовилися відшкодовувати добровільно збитки. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2024 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 29.02.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, якій долучений до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що відповідач [PERSON] позов не визнає посилаючись на те, що 19.01.2023 року він повідомив страховика про ДТП. Сума матеріального збитку підлягає стягненню зі страховика, відповідно до полісу обов`язкового страхування, так як не перевищує розмір страхової суми. На протязі 2023 року позивач у телефонних розмовах вимагала, щоб він відшкодував шкоду в повному обсязі, проте оскільки його відповідальність застрахована, тому він повинен сплатити їй лише 1500 грн. франшизи, але отримати від нього дану суму [PERSON] відмовилась. Крім цього, відповідач зазначив, що в акті огляду транспортного засобу № 2231 від 25.01.2023 року, який є додатком до звіту про оцінку, одним із пошкоджень зазначено пошкодження кришки паливного бака, проте згідно схеми ДТП такого пошкодження не зафіксовано, а тому вартість ремонту кришки паливного баку внесено необґрунтовано. В судовому засіданні представник позивача, позов підтримав та просить суд стягнути: з ПрАТ «СК ««Український страховий стандарт» 23653,25 грн. матеріальної шкоди, 3000 грн. витрат на послуги оцінювача; з [PERSON] 6346,75 грн. різниці між страховим відшкодуванням та сумою витрат на ремонт, 20 000 грн. витрат на правничу допомогу та 1073,60 судового збору. В судовому засіданні відповідач 1 та його представник позов не визнали з підстав викладених у відзиві. В судове засідання відповідач 2 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача 1, його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 18.01.2023 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «ГАЗ 33021», н/з [NUMBER] , по вул. Воскресенській, 12 б у м. Києві, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на перешкоду, - припаркований автомобіль марки «SubaruXV», н/з [NUMBER] . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальним збитком. Своїми діями [PERSON] порушив пункт 13.1 Правил дорожнього руху. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.02.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. У силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи справу, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Отже наявність вини у діях [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди у даному випадку встановлена і не підлягає доказуванню. Згідно з полісу № 208182978 ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.02.2022 року автомобіль ГАЗ 33021 д.н.з. [NUMBER] , яким керував відповідач, був застрахований. Внаслідок ДТП, яка сталася з вини [PERSON] був пошкоджений автомобіль «SubaruXV», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] Власник автомобіля «SubaruXV», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] зверталась до ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до Звіту № 22/31.01.23 від 26.01.2023 про оцінку вартості матеріального збитку «SubaruXV», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , вартість матеріального збитку, завданого власникові «SubaruXV», д.н.з. [NUMBER] в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 25153,25 грн. Вартість відновлювального ремонту складає 29 305,24 грн. За приписами частини першої, пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на наведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. З приводу доводів представника відповідача про ненадання позивачем достовірних доказів причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та тими пошкодженнями «SubaruXV», які вказані у звіті оцінювача, суд зазначає, що за загальним правилом та з огляду на положення статті 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В судовому засіданні представник відповідача звернув увагу, що відповідно до даних схеми місця ДТП перелік пошкоджень транспортного засобу SubaruXV, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , не включає в себе пошкодження кришки паливного бака. Суд зауважує, що представником відповідача не надано іншого звіту оцінювача або висновку експерта, які б спростовували перелік пошкоджень, наведений у звіт № 22/31.01.23 від 26.01.2023 року. Не доведено належними та допустимими доказами наявність такої суперечності між пошкодженнями, що зафіксовані у схемі ДТП, та пошкодженнями, що були виявлені та оцінені суб`єктом оціночної діяльності у звіті про оцінку вартості матеріального збитку, яка б ставила під сумнів належність поданих позивачем доказів. Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що стягненню підлягає саме вартість відновлювального ремонту, яка складає 30 000 грн. Заперечуючи проти позову відповідач та його представник вважають не доведеним факт здійснення відновлювального ремонту позивачем. Стосовно визначення розміру майнової відповідальності відповідача ПрАТ «СК «Український страховий альянс». Спірною між сторонами обставиною є необхідність визначення розміру відшкодування майнової шкоди, виходячи із дійсної вартості вже проведених ремонтних робіт пошкодженого автомобіля чи з даних звіту № 22/31.01.23 від 26.01.2023 року про вартість матеріального збитку. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 у справі №753/19288/14-ц, системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі не проведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати. Встановивши відсутність доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на здійснення відновлювального ремонту автомобіля, і їх розміру, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у стягненні відповідного відшкодування. Оскільки автомобіль фактично відремонтований, тому розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів та проведених робіт. У такому разі звіт автотоварознавчого дослідження не є визначальним доказом розміру завданих збитків, оскільки у ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем. Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, доказів на підтвердження розміру витрат на відновлювальний ремонт і того, що вони понесені саме ним, позивач судам попередніх інстанцій не надав, тому висновок судів про недоведеність позовних вимог є правильним. Згідно з постановою Верховного суду від 25.03.2019 у цивільній справі №591/3152/16-ц факт проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та проведення позивачем оплати за його проведення підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією про сплату грошових коштів. Це також підкреслено і в п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»: якщо особа після ДТП виконала роботи по ремонту, то відшкодування збитків відбувається на підставі тих документів, що підтверджують перелік, обсяг і вартість робіт та витрачених матеріалів і саме ці витрати мають бути їй відшкодовані». На підтвердження факту проведення відновлювального ремонту позивачем надано акт виконаних робіт № 86 від 0208.2023 року та квитанція № 86 від 02.08.2023 року на суму 30 000 грн. Суд погоджується із доводами сторони відповідача 1 та його представника, що у разі здійснення відновлювального ремонту автомобіля, розмір збитків, які слід стягувати повинен підтверджуватися відповідними документами. Суд не приймає до уваги акт виконаних робіт № 86 від 02.08.2023 року, оскільки в акті виконаних робіт станція технічного обслуговування автомобілів «Сервіс» зазначела: автомобіль SubaruXV 2.0, д.н.з. [NUMBER] , 23512 км. В той же час відповідно до акту огляду транспортного засобу № 2231 (дефектна відомість) автомобіля SubaruXV, д.н.з. [NUMBER] від 25.01.2023 року, який є додатком до звіту № 22/31.0.23 від 26.01.2023 року про оцінку вартості матеріального збитку, який виконано суб`єктом оціночної діяльності ФОП « [PERSON] » пробіг вказаного автомобіля станом на 25.01.2023 року складав 29639 км., тобто пробіг транспортного засобу з січня 2023 року по серпень 2023 зменшився на 6127 км., що ставить під сумнів факт проведення огляду транспортного засобу та ремонтних робіт. Також суд не приймає до уваги квитанцію № 86 від 02.08.2023 року на суму 30 000 грн., оскільки вона підписана невідомою особою, не містить прізвищ директора та бухгалтера. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, позивачем не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів, з яких можливо встановити, що автомобіль SubaruXV, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , відремонтований та яка саме вартість відновлювального ремонту. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав стягнення вартості відновлювального ремонту, проте є правові підстави для стягнення з ПрАТ «Український страховий стандарт» саме вартості матеріального збитку в розмірі 23653, 25 грн. З полісу обов`язкового страхування вбачається, що розмір франшизи становить 1500 грн. Відповідно до п.36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Посилання відповідача [PERSON] , що позивач не зверталась до нього з претензіями про виплату франшизи і він ніяким чином не порушував її законних прав на отримання відшкодування матеріального збитку від страхової компанії, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що розмір франшизи відповідачем не сплачений, а тому до стягнення з відповідача 1 на користь позивача підлягає 1500 грн. франшизи. Крім цього позивач просить суд стягнути з ПрАТ «Український страховий стандарт» 3000 грн. витрати на послуги оцінювача. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 22/31.01.23 від 26.01.2023 року [PERSON] сплатила послуги експерта за складання звіту № 22/31.01.23 про оцінку КТЗ марки SubaruXV 2.0, д.н.з. [NUMBER] в сумі 3000 грн. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Отже, дана сума в розмірі 3000 грн. є витратами, які [PERSON] зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а тому дана сума підлягає до стягнення з ПрАТ «Український страховий стандарт». З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позов [PERSON] до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Український страховий стандарт» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП підлягає задоволенню частково. В позові позивач просить суд стягнути судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу лише з відповідача [PERSON] . З даною позицією позивача суд не погоджується з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже процесуальний закон чітко визначає порядок розподілу судових витрат. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, що становить: з відповідача [PERSON] - 57,11 грн.; з відповідача ПрАТ «Український страховий стандарт» - 1016,49 грн. Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд вирішуючи питання виходить з наступного. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї що лише підлягає сплаті Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22). Відповідачем не подано до суду клопотання про зменшення витрати на професійну правничу допомогу, проте у відзиві відповідач [PERSON] висловив позицію щодо безпідставного стягнення витрат на професійну правову допомогу в розмірі 20000 грн., оскільки позивачем не надано акту виконаних робіт та підтвердження сплати послуг адвоката на суму 20 000 грн. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в даній справі до суду подано: угоду про надання правової допомоги від 08.03.2023 р., з якої вбачається що між [PERSON] та адвокатом Лукашенко С.П. укладено угоду, відповідно до умов якої вбачається, що за надання правової допомоги [PERSON] сплачує адвокату гонорар у розмірі 20 000 грн., де 1 година - 1500 грн. Також подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Лукашенко С.П. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 08.03.2023 року від [PERSON] прийнято адвокатом Лукашенко С.П. 10 000 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з фактично сплачених позивачем коштів за послуги адвоката. Таким чином, оскільки відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial