Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`ю та визнання права на спадкування четвертої черги спадкоємців. Позивачка мотивує свої вимоги тим, що з квітня 1998 року вона проживала однією сім`єю з [PERSON] , вони вели спільний побут, мали спільний бюджет. [INFO] [PERSON] помер. Позивачка весь тягар по сплаті похорон взяла на себе. Після смерті [PERSON] позивачка звернулась до рідного сина померлого - [PERSON] , але останній повідомив що оформлювати спадщину не буде та відмовляється від спадщини. В подальшому позивачка [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про відкриття спадкової справи після смерті [PERSON] . Однак нотаріусом надано роз`яснення, що для прийняття спадщини потрібно звернутись до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю та поновленням строку для прийняття спадщини. На підставі наведеного просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , з квітня 1998 року по день відкриття спадщини та визнати [PERSON] спадкоємицею четвертої черги спадкування після смерті [PERSON] . Встановити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] 27.06.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадженні. У П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори витребувано належним чином завірену копіюспадкової справи № 1272/2019 (у Спадковому реєстрі №64966444) відкритої щодо спадкового майна [PERSON] , померлого [INFO] . 20.07.2023 від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори до суду надійшла копія спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] . В матеріалах справи наявні письмові пояснення Київської міської ради, які були долучені до матеріалів справи представником позивачки [PERSON] , оскільки зазначені пояснення до суду не надходили. Однак вони були відправлені відповідачем на адресу позивача. З письмових пояснення Київської міської ради вбачається, що вони вважають докази, додані до позовної заяви, недостатніми, щоб встановити, що між позивачкою та померлим були відносини притаманні сімейним. Зазначають, що з матеріалів справи не вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] існував спільний побут та спільні витрати. Подані докази не доводять наявності спільного господарства, бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти. Крім того, подані позивачкою виписки по картковому рахунку не є належними доказами, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. А враховуючи, що у даному спорі Київська міська рада не вважає, що [PERSON] має право на спадкування майна після смерті [PERSON] , тому позовна вимога про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не підлягає задоволенню. На підставі наведеного просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 14.03.2024 не з`явилась. До суду від позивачки та її представника - адвоката Гайдук О.О. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник Київської міської ради в судове засідання, призначене на 14.03.2024 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Третя особа [PERSON] в судове засідання, призначене на 14.03.2024 не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних та доказів про встановлення факту, що має юридичне значення, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, заслухавши учасників справи, дослідив подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали без реєстрації шлюбу однією сім`ю з 1998 року по день смерті останнього [INFO] . Були пов`язанні спільним побутом, який ґрунтувався на спільному бюджеті, що підтверджується матеріалами справи, а саме фотокартками, актом ЖЕД № 305 про спільне проживання, квитанціями, накладними, гарантійними талонами на придбані побутові товари. Також на підтвердження того, що сторони мали спільні витрати, позивачкою до суду надано квитанції, відповідно до яких вона зазначена як платник по кредитним зобов`язанням, оформлених на ім`я [PERSON] в АТ «Акцент-Банк». Крім того, позивачкою подано до суду наряд-замовлення з квитанціями про оплату до прибуткового касового ордера, відповідно з якого вбачається, що вона придбала та оплатила встановлення надгробного пам`ятника [PERSON] . У судовому засіданні представником позивачки, адвокатом Гайдук О.О. та самою позивачкою були надані послідовні та логічні пояснення і докази про проживання однією сім`єю з [PERSON] , що не викликають сумніву щодо їх достовірності, тому суд бере їх до уваги. Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 738. 28.03.2023 позивачка [PERSON] звернулась з офіційною заявою про вступ в спадщину після смерті [PERSON] до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори. 25.04.2023державний нотаріус Опанасюк О.Ю. постановила відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовила у видачі свідоцтва [PERSON] про право на спадщину за законом на майно після смерті [PERSON] . Оскільки [PERSON] у встановлений законом строк, не подала заяву про прийняття спадщини, та не була зареєстрована з померлим за однією адресою. [PERSON] роз`яснено звернутись до суду для встановлення родинних відносин з померлим. З матеріалів спадкової справи суду стало відомо, що з заявою про вступ в спадщину після смерті [PERSON] також звернулась [PERSON] , яка у своїй заяві зазначила, що померлий був її батьком. Однак на вимогу нотаріуса надати документи, які б підтверджували родинні відносини з померлим, [PERSON] надала свідоцтво про її народження, відповідно до якого її батьком зазначений [PERSON] , а не померлий [PERSON] . Інші спадкоємці які б прийняли спадщину за законом, відсутні, відповідно до спадкового реєстру заповіти не складались. За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України). За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Стаття 1264 ЦК України передбачає, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Виходячи з аналізу статті 3 СК України, сім`єю є соціальна група, яка не обов`язково складається з людей, які перебувають у шлюбі. Сім`ю також є соціальна група осіб, поєднаних спільним побутом, які здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу має значення для захисту матеріальних інтересів заявника, в тому числі права на спадкування. Однак, до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду знайшов підтвердження факт того, що позивачка [PERSON] була пов`язана спільним побутом та проживала однією сім`єю, не менш ніж п`яти років до часу відкриття спадщини, із померлим [PERSON] , тому суд вважає за можливим встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] із [PERSON] , в період часу з 01.01.2004 по 17.05.2019, та визнати [PERSON] спадкоємницею за законом четвертої черги спадкування після смерті [PERSON] . Щодо вимог про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, суд дійшов до такого. Стаття 1222 ЦК України, регламентує, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Стаття 67 Закону України «Про нотаріат» регламентує, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Відповідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Таким чином, законом залишено можливість такому спадкоємцю за певних умов її прийняти, а саме якщо пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини відбувся з поважних причин. Для цього спадкоємцю необхідно надати суду докази, які стали поважною причиною для пропуску ним даного строку. У даному випадку, в обґрунтування причин поважності пропуску строку для прийняття спадщини, позивачка посилається на те, що спочатку виникла необхідність встановлення її спадкоємицею четвертої черги, після смерті померлого [PERSON] та переконатися, що спадкоємців більше не має. Суд приймає до уваги, що [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин. Оскільки встановлення додаткового строку для прийняття спадщини є послідовним за зверненням про встановлення факту спільного проживання та визнання спадкоємицею четвертої черги. Без визнання позивачки спадкоємицею, після смерті померлого [PERSON] , додатковий строк для прийняття спадщини не дав би очікуваних результатів для прийняття позивачкою спадщини. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом також враховується рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнають право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Так, Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, Суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права. З урахуванням викладеного вище, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачкою наведено причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Тому наявні підстави для встановлення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] і слід визначити строк у межах передбаченого законом загального терміну шести місяців і таким достатнім строком є три місяця, перебіг яких рахується після набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved