Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє - адвокат Нагнибіда Володимир Іванович, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 54 823 долари США 00 центів, судові витрати, що складають суму судового збору та витрат на професійну правничу (правову) допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] 15 лютого 2021 року було укладено Договір позики № 45/В. Відповідно до п.1 Договору позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність від позикодавця строком до 25 січня 2027 року, грошові кошти у розмірі 54 823 долари США 00 центів, що за офіційним курсом Національного банку 1USD=27,844 на 15 лютого 2021 року є еквівалентом 1 526 491 гривень 61 копійок. Відповідно до п.3 Договору суму грошових коштів вказану у п.1 цього Договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві у термін до 25.01.2027 року в порядку та умовах, передбачених цим Договором у валюті - долар США (USD). Відповідачем своєчасно не повернуто частину коштів у розмірі 10 000 дол. США 00 центів до 25.01.2023 року,тим самим порушив графік платежів та за умовами договору, позивач має право на дострокове повернення всієї суми коштів, яка залишилась несплаченою на момент такого прострочення. Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія від 24.03.2023 року з вимогою здійснити повну оплату (погасити заборгованість) в розмірі 54 823 дол США. 00 центів. Відповідач вищезазначену претензію не отримав, лист повернувся за зворотною адресою із зазначенням «за закінчення встановленого терміну зберігання». Станом на дату подання позовної заяви відповідачем не здійснено жодних розрахунків за договором позики від 15.02.2021 року, як і не вчинено будь-яких інших дій з метою погашення заборгованості. 07.06.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання, сторонам роз`яснено право подати заяви по суті справи та встановлено відповідні процесуальні строки. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем отримано не було, а конверт із вказаними документами повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». 31.10.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. 14.02.2024 року ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, визнано явку позивача до судового засідання обов`язковою для дачі особистих пояснень. Позивач [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що 15.02.2021 року він позичив своєму знайомому [PERSON] грошові кошти у розмірі 54 823 доларів США терміном на два роки. Перед початком нового 2022 року він зателефонував до відповідача, останній повідомив, що грошові кошти повернути не має змоги, через те, що купив ділянку у Карпатах і не може її продати. Вже пізніше [PERSON] на дзвінки не відповідав, його дружина повідомила, що він у відрядженні, а мобільний телефон залишив вдома. Позовні вимоги підтримував та просив задовольнити. Представник позивача [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив задовольнити. Відповідач у судові засідання не з`являвся, в тому числі і в судове засідання яке призначено на 20.03.2024 не з`явився повторно, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, суд про причини не явки не повідомив. Заслухавши позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд доходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Судом встановлено, що 15 лютого 2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (далі-Договір). Відповідно до п. 1 Договору, позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв у власність від позикодавця, строком до 25.01.2027 року, грошові кошти в розмірі 54 823 (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот двадцять три долари США 00 центів), що за офіційним курсом Національного банку України (1 долар США= 27,844 UAH) (надалі за текстом - «позика», «гроші»), станом на 15.02.2021 року є еквівалентом 1 526 491 (один мільйон п`ятсот двадцять шість тисяч чотириста дев`яносто одна) гривня 61 копійка, без нарахувань відсотків. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до п.3 Договору вказану у п.1 цього Договору суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві у термін до «25» січня 2027 року в порядку та умовах, передбачених цим договором у валюті - долар США у відповідності до графіку платежів: 10 000,00 доларів США - до 25 січня 2023 року ; 10 000,00 доларів США - до 24 січня 2024 року; 11 000,00 доларів США - до 25 січня 2025 року; 11 000,00 доларів США - до 25 січня 2023 року; 12 823,00 доларів США - до 25 січня 2027 року. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів за укладеним між сторонами договором [PERSON] було складено розписку, у якій останній підтвердив факт отримання від [PERSON] кошти у розмірі 54 823,00 доларів США 00 центів, що за офіційним курсом Національного банку України 1USD=27,844 UAH, станом на 15 лютого 2021 року є еквівалентом 1 526 491 гривень 61 копійок, та які зобов`язувався повернути відповідно до умов договору. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, надана розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У судовому засіданні на вимогу суду позивач надавав для огляду наявні у нього оригінал Договору позики від 15 лютого 2021 року та розписки [PERSON] . Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі №369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Відповідно до п. 4 Договору, позичальник може повернути позичену грошову суму раніше строку, зазначеного в пункті 1, та графіку платежів, зазначеного у пункті 3 цього Договору, а позикодавець зобов`язується прийняти борг раніше строку, передбаченого цим Договором. Відповідно до п.7 Договору, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне та/або несвоєчасно поверне позику та/або її частину, передбачену графіком платежів (у т.ч. порушить терміни повернення платежів, визначених графіком), позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми позики, яка залишилась несплаченою на момент такого прострочення. У такому випадку вважаються такими, що настали всі строки платежу по всій сумі позики в цілому. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається з досліджених доказів, умови договору позики позичальником належним чином не виконані, порушено графік платежів, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 54 823 доларів США 00 центів. Тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 54 823 доларів США 00 центів підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 420,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved