Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

Адвокат Паланійчук В.П., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивував тим, неповнолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] разом із своєю матір`ю [PERSON] . 07.05.2023 року в приміщенні сільського клубу в с. Завалля, Коломийського району, Івано-Франківської області відбулася виставка та концерт приурочений створенню Завальської Січі де були присутні жителі с. Завалля, серед яких позивач [PERSON] , його матір [PERSON] , а також завідувач сільського клубу відповідач [PERSON] . Під час проведення вказаної виставки та святкування Завальської Січі були виставлені запрошення різних років, деякі із них були в одному екземплярі. Оглядаючи запрошення, [PERSON] запитала у представника виставки чи можна взяти їх собі на пам`ять, однак їй повідомили, що вони в одному екземплярі, у зв`язку із чим [PERSON] поставила їх на місце. Однак, оглядаючи виставкові матеріали, вона натрапила на вірш, який був надрукований на звичайному листку формату А4, який взяла з собою. В подальшому, 09 травня 2023 року, відповідач зателефонувала до неповнолітнього [PERSON] із звинуваченнями у крадіжці вищевказаних запрошень. Більше того, в той же день, Відповідач звинуватила [PERSON] та її сина [PERSON] в крадіжці запрошень Завальської Січі у загальній сільській групі у Вайбері під назвою «Стосується кожного» де учасниками групи було 432 людей. Із змісту повідомлень у вказаній групі у Вайбері вбачається, що неправдива інформація щодо крадіжки [PERSON] запрошень, стала відома учасникам даної групи, які активно обговорювали дану ситуацію. Із змісту повідомлень не вбачається того, що звернення у цій групі адресувалося до всієї спільноти, а воно стосувалося суто позивача та його матері. Також у соціальній мережі « Фейсбук » під дописом [PERSON] , відповідач [PERSON] розмістила коментар наступного змісту «А тепер, хлопче, поверни, те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки, що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою, тобі до січовиків далеко». Через безпідставні звинувачення у крадіжці, [PERSON] отримав психологічну травму так як інформація про вказану крадіжку розлетілася по серед односельчан дуже швидко, через що навіть похід в магазин виявлявся неприємним та принизливим, оскільки односельчани при зустрічі дивилися на нього як на злодія. Він постійно перебуває у нервовій та психологічній напрузі, він почувається пригніченим і безпорадним, через що у нього погіршилося самопочуття. Крім того, відповідачка принижувала його і його матір як правило у громадських місцях, щоб чули і бачили сторонні люди. При цьому вела себе цинічно і зухвало, намагаючись показати свою зверхність та у будь-який спосіб принизити його та його матір. У зв`язку із даними обставинами та безпідставними звинуваченнями у крадіжці, [PERSON] як законним представником неповнолітнього сина [PERSON] було подано заяву до ВП №1 с. Снятин Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. Під час відібрання інспектором поліції пояснення у [PERSON] , вона підтвердила що телефонувала до [PERSON] та його матері [PERSON] з приводу крадіжки запрошень після чого вона написала в соціальній групі села Завалля в Вайбері. Тобто, із пояснень [PERSON] можна зробити висновок про те, що вона підтвердила обставини викладені вище, однак заперечила тільки факт погрози. Таким чином, внаслідок поширення відповідачкою недостовірної інформації щодо неповнолітнього [PERSON] , представник позивача просив винести рішення, яким визнати, що інформація, поширена [PERSON] , яку вона оприлюднила у соціальній мережі Фейсбук про те, що [PERSON] 07 травня 2023 року вчинив крадіжку запрошень на святкування Завальської Січі , не відповідає дійсності та принижує його честь, гідність, ділову репутацію та шкодить його інтересам; зобов`язати [PERSON] на протязі тижня після вступу в законну силу рішення суду спростувати недостовірну інформацію, яка розміщена нею у мережі Фейсбук на сторінці [PERSON] , а саме: «А тепер, хлопче, поверни, те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки, що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою, тобі до січовиків далеко» шляхом публікації у соціальній мережі свого вибачення, а також стягнути з відповідача на користь позивача 30 000 гривень у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та сплачений судовий збір у сумі 2684 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених у ньому. Зокрема позивач вказав, що відповідачка [PERSON] неправомірно звинуватила його у вчиненні крадіжки запрошення. Піля таких звинувачень він відчуває себе пригніченим, має проблеми зі сном та вважає, що односельчани змінили свою думку відносно нього. Законний представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав. Зазначив, що позов не обгрунтований та безпідставний, оскільки його довірителька бачила, що біля стола, де знаходилося запрошення, перебувала [PERSON] , яка перебирала на столі документи. Після свята, [PERSON] було виявлено відсутність деяких документів, тому вона написала у соціальній групі Вайбер про те, що [PERSON] та його матір повернули те, що забрали без дозволу. Просив у позові відмовити. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, законного представника, відповідача та його представника, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи приходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до начальника ВП №1 (м. Снятин) із заявою про те, що [PERSON] безпідставно звинуватила її та її сина [PERSON] у крадіжці документів. Згідно до копії Довідки за зверненням [PERSON] з приводу неправомірних дій [PERSON] , складеної інспектором СЮП Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ст. лейтенанта поліції [PERSON] було встановлено, що в діях [PERSON] не містяться факти про діяння, в яких вбачаються ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення. Згідно скриншотів з телефону вбачається, що під дописом [PERSON] написаний від [PERSON] коментар: " А тепер, хлопче, поверни, те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки, що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою, тобі до січовіків далеко". З оглянутого у судовому засіданні відеозапису з місця події( приміщення сільського клубу с. Завалля) вбачається, що [PERSON] знаходилась біля стола та переглядає друковані листки. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст.34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст.5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За змістом ч.1 ст.94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про інформацію`визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інформацію» суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація. За змістом ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частинами 1,2 ст. 7 Закону України «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У відповідності до ст. 277 ЦК України Позивач має право на спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує особисті немайнові права Позивача, недостовірна інформація про Позивача має бути спростована шляхом у такий точно спосіб, яким була поширена та офіційного вибачення Відповідача за вчинення ним неправомірних дій. Визначення оціночних суджень закріплено у ст. 30 Закону України «Про інформацію» і це є, за винятком образи чи наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(з відповідними змінами і доповненнями), обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Згідно з абзацом 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їхньої правдивості. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, с сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (п.15 постанови). Згідно п. 18, 19 Постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач [PERSON] написала по відношенню до нього образливий коментар у мережі Фейсбук на його сторінці , а саме: " А тепер, хлопче, поверни, те, що вкрав на цьому заході разом зі своєю мамою, матеріали, які ви вкрали, поверніть, поки, що я прошу. Ти відчув себе в образі січовика? З такою поведінкою, тобі до січовіків далеко". Вважає вказане недостовірною інформацією та такою, що принижує його честь та гідність. Однак, суд приходить до висновку про недоведеність поширення відповідачем недостовірної інформації як такої, що, відповідно до вимог закону, порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди її честі та гідності, з огляду на таке. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Суд зауважує, що висловлювання відповідачки свідчать про критичну оцінку ситуації, що склалася між сторонами, а тому вони не підлягають спростуванню, оскільки не можуть вважатися негативною інформацією відносно позивача . Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином поширена відповідачем інформація принижує його честь та гідність у розумінні захисту особистих немайнових прав. Позивачем не доведено, що така інформація є твердженнями про факти, а не оціночними судженнями. Що стосується позовної вимоги про стягнення з [PERSON] моральної шкоди, суд вважає, що оскільки недоведено протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останньої в її заподіянні, то в її задоволенні слід відмовити. На підставі наведеного та ст.ст. 20, 34, 40, 62, 68, 121 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 5, 7, 30 ЗУ «Про інформацію», ст. ст. 91, 94, 200, 201, 277, 280, 297, 299, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed