Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся 01 лютого 2024 року до суду з заявою, зацікавлена особа: Білгород-Дністровський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання. Короткий зміст та обґрунтування вимог заявника В обґрунтування змісту заявлених вимог заявник [PERSON] зазначає, що він народився [INFO] у Дагестанській АРСР (Російська Федерація). Його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 08.09.2005 року місцевим відділом РАЦС місцевої адміністрації м. Дагестанські Огні, Республіка Дагестан, Російська Федерація. Мати заявника - [PERSON] ») [PERSON] , [INFO] , народилась в с. Зідьян-Казмаляр, Дербентський район, Дагестанська АРСР, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 23.02.1952 року Дербентським районним РАЦС, Дагестанська АРСР. Проте, мати заявника - [PERSON] [PERSON] ») [PERSON] , [INFO] , наприкінці 1985 року приїхала до України та проживала тут до 1988 року. Зі слів заявника [PERSON] , його мати - [PERSON] , у період з листопада 1985 року по лютий 1988 року проживала за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначені обставини можуть підтвердити свідки, з якими досить тривалий час родина заявника підтримувала тісні зв`язки. Отже, з матеріалів справи вбачається, що мати заявника - [PERSON] постійно проживала на території України до 24 серпня 1991 року. На даний час встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року його матері - [PERSON] , [INFO] , необхідно заявнику для отримання дозволу на імміграцію в Україну. Процесуальні дії Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 лютого 2024 року провадження по вищезазначеній справі було відкрито. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, проте адвокат Маціпура Н.І., яка діє в його інтересах надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заяву підтримує, просить її задовольнити. В судове засідання представник зацікавленої особи - Білгород-Дністровського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не з`явився, проте надав до суду заяву, згідно якої просив задовольнити вимоги заявника [PERSON] у повному обсязі. Фактичні обставини справи Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що заявник [PERSON] народився [INFO] у Дагестанській АРСР (Російська Федерація). Його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 08.09.2005 року місцевим відділом РАЦС місцевої адміністрації м. Дагестанські Огні, Республіка Дагестан, Російська Федерація. Мати заявника - [PERSON] ») [PERSON] , [INFO] , народилась в с. Зідьян-Казмаляр, Дербентський район, Дагестанська АРСР, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 23.02.1952 року Дербентським районним РАЦС, Дагестанська АРСР. Проте, мати заявника - [PERSON] [PERSON] ») [PERSON] , [INFO] , наприкінці 1985 року приїхала до України та проживала тут до 1988 року. Зі слів заявника [PERSON] , його мати - [PERSON] у період з листопада 1985 року по лютий 1988 року проживала за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначені обставини можуть підтвердити свідки, з якими досить тривалий час родина заявника підтримувала тісні зв`язки. Отже, матеріалами справи достеменно встановлено, що мати заявника - [PERSON] постійно проживала на території України до 24 серпня 1991 року. На даний час встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року його матері - [PERSON] , [INFO] , необхідно заявнику для отримання дозволу на імміграцію в Україну. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб (ч.2 ст.294 ЦПК України). Згідно із ч.2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Проаналізувавши зміст вищенаведених статей можна відокремити такі умови, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення: факт, який потребує встановлення, має породжувати юридичні наслідки, тобто від нього повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; встановлення відповідного факту не пов`язано з наявністю спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого факту, або заявник не має можливості одержати (відновити) загублений (знищений) документ, який посвідчує необхідний факт; встановлення факту потрібно заявникові для конкретної мети. Відповідно до Постанови Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Правові та організаційні засади отримання громадянства в Україні визначені Законом України «Про громадянство України» № 2235-III від 18.01.2001 року (з наступними змінами та доповненнями). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є особи, що постійно проживали на території України, станом на 24 серпня 1991 року, а також особи, які проживали на території України, станом на 13 листопада 1991 року і не були громадянами інших держав. Відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Згідно п.8 Розділу II Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» - для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 24 серпня 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до вимог пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Підстави та порядок набуття громадянства за територіальним походженням регламентується Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року (далі закон), та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». За вимогами положення та ч. 1 ст. 8 Закону та п. 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» , або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УPCP), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Оцінка суду При вищевикладених обставинах, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про задоволення вимог заявника у повному обсязі.

Outcome: approved