Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

05 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до Підволочиського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] , третя особа Скалатська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а саме: зобов`язати відповідачку звільнити частину земельної ділянки площею 0,0085 га, демонтувати самовільну встановлену огорожу із металевих стовпчиків та сітки довжиною 17 м та знести самочинно збудовану будівлю, яка знаходиться на території земельної ділянки кадастровий номер 6124610500:02:001:0442. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на те, що вона є власницею житлового будинку в [ADDRESS] , а також земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442. Відповідачка [PERSON] є суміжним землекористувачем. В серпні 2018 року [PERSON] захопила частину земельної діялянки позивачки площею 0,0085 га, пересунувши загорожу вглиб земельної ділянки на 5 метрів та встановивши на новій межі металеві стовпчики та огорожу із сітки. З серпня 2022 року відповідачка розпочала самочинне будівництво прибудови до господарської будівлі, яка частково заходить вглиб земельної ділянки позивачки на 1 метр. Своїми діями відповідачка порушує права позивачки, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 01.11.2022 замінено первісного позивача - [PERSON] , належним - [PERSON] . Відповідачка [PERSON] подала відзив на позов (а.с. 71 т.1), в якому зазначила, що при оформленні позивачкою права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442 нею було надано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, підписаний батьком відповідачки [PERSON] , який помер [INFO] , а акт від його імені підписано 11.02.2015. Тобто позивачкою було надано завідомо неправдиві відомості при реєстрації права власності на земельну ділянку. Крім того, в позові позивач зазначає, що вона є власницею земельної ділянки 6124610500:02:003:0442, але згідно з відомостями з Державного земельного кадастру власником даної земельної ділянки є інша особа. Також у відзиві відповідачка посилається на те, що житловий будинок в [ADDRESS] належав її матері [PERSON] . Після її смерті [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадшину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Представник позивача адвокат Семененко С.М. 12.12.2022 подав клопотання про уточнення вимог, зазначивши, що спірна земельна ділянка має кадастровий номер 6124610500:02:001:0442, а не 6124610500:02:003:0442, як помилково вказано в позові. Судом за клопотанням представника позивача неодноразово призначалася комплексна судова будівельно-технічна та земельно-технічна експертизи. 25.07.2023 представник позивача адвокат Семененко С.М. подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 183-184 т.1) та просив з урахуванням висновку експертизи №598/599/23-22 від 7.07.2023, проведеної за заявою позивачки, зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 0,1 га з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442 в [ADDRESS] , за рахунок відповідача, шляхом: звільнити частину земельної ділянки площею 0,0088 га, демонтувати самовільно встановлену огорожу із металевих стовпчиків та сітки довжиною 25,4 м; знести самочинно збудовану будівлю на межі земельної ділянки кадастровий номер 6124610500:02:001:0442 з приведенням її відповідно до п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». 03.08.2023 відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити повністю в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Так, відповідачка зазначає, що не може бути суміжним землекористувачем з позивачкою, оскільки вона проживає по [ADDRESS] , а позивачка - по [ADDRESS] . Між земельними ділянками знаходиться ще одна, успадкована відповідачкою після смерті батьків, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . Батько позивачки [PERSON] , підробивши підпис покійного батька відповідачки [PERSON] , що підтверджується висновком експертизи, в незаконний спосіб 11.02.2015 отримав Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, про що позивачка знала та не зважаючи на це подала неправдиві відомості і оформила право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 6124610500:02:001:0442. Тобто погодження меж із суміжним землекористувачем є недійсним. Крім того, [PERSON] успадкувала спірну земельну ділянку від своїх батьків, а тому ділянка не може бути приватизована позивачкою. Висновок експертизи, наданий позивачкою, є неправдивим та сфабрикованим. Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Скалатської міської ради. В судовому засіданні представник позивача адвокат Семененко С.М. позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Бай М.В. позов не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзивах на позов, просили відмовити в позові. Також представник відповідача просила стягнути з позивачки на користь відповідачки понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 50600 грн. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Фактичні обставини справи З матеріалів справи вбачається, що рішенням Скалатської міської ради №1674 від 14 лютого 2019 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га за кадастровим номером 6124610500:02:001:0442; передано безоплатно у власність громадянці [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1000 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером 6124610500:02:001:0442, в [ADDRESS] , в межах населеного пункту; припинено право користування [PERSON] вказаною земельною ділянкою (а.с. 10 т.1). 04 вересня 2018 року комісією міської ради за результатами розгляду заяви [PERSON] про самовільне захоплення з боку [PERSON] частини його земельної ділянки складено акт, в якому рекомендовано звернутися до землевпорядної організації або звернутися до суду (а.с. 11 т.1). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також земельної ділянки з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442 площею 0,1 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9 т.1, а.с. 16-17 т.2). [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки з кадастровим номером 6124610500:02:005:0224 площею 0,1 га, за адресою [ADDRESS] (а.с. 50-51 т.2). Відповідачкою також надано рішення Виконкому Скалатської міської ради депутатів трудящих від 12 вересня 1958 року (а.с. 101 т.1), яким виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво гр-ці [PERSON] (матері відповідачки) площею 0,06 га по [ADDRESS] . 04 квітня 1961 року Виконкомом Скалатської міської ради надано дозвіл №14 [PERSON] на проведення будівельних робіт на земельній ділянці [ADDRESS] (а.с. 105 т.1). Згідно з Договором про передачу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 1961 року [PERSON] було надано на праві безстрокового користування земельну ділянку в [ADDRESS] площею 600 кв. м. Відповідно до Свідоцтва про шлюб ? [NUMBER] [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Рішенням Скалатської міської ради №517 від 01 квітня 2008 року затверджено перейменування вулиць в місті Склат та [ADDRESS] . Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 21.12.2022, відповідачка [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с. 128 т.1). За заявою позивачки [PERSON] від 01.06.2023 експертами Тернопільського відділення КНДІСЕ було проведено земельно-технічну та будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: «1.Чи відповідає фактичний порядок користування земельною ділянкою, площею 0,1 га, кадастровий номер 6124610500:02:001:0442, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , правовстановлюючим документам на дану земельну ділянку? 2.Чи має місце порушення меж земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 6124610500:02:001:0442, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внаслідок часткового захоплення її землекористувачем суміжної ділянки за адресою: [ADDRESS] ? Якщо є, то в якому розмірі (на якій площі) та чи розташовані на даній частині земельної ділянки (в місці накладення) будь-які будівлі та споруди? 3. В разі наявності такої будівлі, чи відповідають будівельні роботи з її будівництва вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва? Якщо не відповідають, то в чому полягають невідповідності?». Згідно з висновком експертів №598/599/23-22 від 07.07.2023 (а.с. 185-193 т.1): Фактичний порядок користування земельною ділянкою, площею 0,1000 га, кадастровий номер 6124610500:02:001:0442, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] не відповідає правовстановлюючій та технічній документації на дану земельну ділянку, у зв`язку із зміщенням вглиб ділянки меж, в тому числі порушення меж (накладання) земельної ділянки 6124610500:02:001:0442 з боку домоволодіння [PERSON] . Внаслідок зміщення межі з боку домоволодіння [PERSON] . вглиб земельної ділянки [PERSON] існує порушення меж земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га кадастровий номер 6124610500:02:001:0442. Площа накладання на земельну ділянку 6124610500:02:001:0442 становить 0,0088 га. Враховуючи результати дослідження по першому та другому питаннях, відстань між незавершеним будівництвом будівлі на земельній ділянці по [ADDRESS] , яка становить 0,63 м, при мінімально необхідній відстані 1,0 м, не відповідає п. 6.1.41 Державних будівельних норм України «Планування та забудова територій» ДБН Б.2.2-12:2019. Відстань між господарською будівлею, для утримання птиці, в межах земельної ділянки по [ADDRESS] кадастровий номер 6124610500:02:001:0442 та незавершеним будівництвом будівлі на суміжній земельній ділянці по [ADDRESS] , належній [PERSON] (кадастровий план земельної ділянки, який міститься у копії технічної документації), яка становить 9,5 м, при мінімально необхідній відстані 15,0 м, не відповідає п. 6.1.41 Державних будівельних норм України «Планування та забудова територій» ДБН Б.2.2-12:2019. Мотивувальна частина Вирішуючи даний спір слід виходити з таких положень закону. За змістом частини 1\~статті 81 Земельного Кодексу України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до частин 1 та 2\~статті 116 Земельного Кодексу України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок та норми безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовані положеннями ст. ст.\~118\~та\~125 Земельного кодексу України. Отже, виходячи із статей\~116,\~118 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша\~статті 122 ЗК України). Згідно зі\~статтею 39 ЗК України\~використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Згідно\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а згідно\~ст. 152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків. Згідно\~ст. 103 ЗК України\~власники та землекористувачі сусідніх земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Статтею 375 ЦК України\~передбачено, що право власника земельної ділянки на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1\~ст. 376 ЦК України\~об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно з ч. 2\~ст. 376 ЦК України\~особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч. ч. 4 та 7\~ст. 376 ЦК України\~залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. За змістом ч. 4\~ст. 376 ЦК України, якщо самочинне будівництво порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей\~16,\~386,\~391 ЦК України\~позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 листопада 2014 року у справі N 6-180цс14. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою\~статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог\~статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"\~та положень частини сьомої\~статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Пунктом 2 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що відповідно до\~статті 376 ЦК\~суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Відповідно до п. 5 вказаної Постанови у випадках порушення прав і фізичних осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК). Пунктом 17 цієї\~Постанови\~передбачено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями\~391,\~396 ЦК,\~статтею 103 ЗК. Такий висновок узгоджується з нормами статей\~3,\~15,\~16 ЦК України,\~статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту названої норми власник повинен довести не наявність порушень забудовником державних норм та правил, а факт існування перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження його майном. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачкою не надано належних та допустимих доказів існування порушення її прав або спричинення шкоди з боку відповідачки [PERSON] . Твердження відповідачки про те, що наданий позивачкою висновок експертів №598/599/23-22 від 07.07.2023 є недопустимим доказом заслуговують на увагу. Положеннями частин першої, шостої, сьомої\~статті 102 ЦПК України\~передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Частиною першою\~статті 106 ЦПК України\~передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідно до частини першої\~статті 107 ЦПК України\~матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. Відповідно до частини першої\~статті 110 ЦПК України\~висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Висновок експерта не є доказом, а лише процесуальним джерелом доказів, а доказами є фактичні дані, отримані у передбаченому законом порядку, що мають значення для справи та підлягають доказуванню. Тобто, висновок експерта може стати доказом тільки за умов що він: а) містить фактичні дані, тобто такі, що є беззаперечними та не викликають сумніву, б) отриманий з дотриманням встановленого порядку, в) має значення для справи та належить до обставин, що підлягають доказуванню. В п. 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №?8 від 30 травня 1997 р. роз`яснено: при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження. Пунктом 3.9 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998\~ № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від?26.12.2012 № 1950/5), якщо необхідно провести експертизу (дослідження) на місці події або огляд об`єкта за його місцезнаходженням, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта) (замовив(ла) дослідження), повинен(на) забезпечити прибуття експерта, безперешкодний доступ до об`єкта, а також належні умови для його роботи, а в разі потреби викликати учасників процесу або інших осіб. У разі неявки осіб чи їх законних представників, що викликалися, у визначений час на місце події або огляду об`єкта дослідження (огляд) проводиться без їх\~участі, про що зазначається у висновку. В порушення вищевказаної Інструкції стороною позивача не було повідомлено відповідачку про час та місце проведення дослідження. Як вбачається з висновку експертів №598/599/23-22 об`єктом дослідження були: домоволодіння по [ADDRESS] , земельна ділянка з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442, надані на дослідження матеріали; експертизу проведено за участі лише позивачки, без участі [PERSON] . Таким чином відповідачка була позбавлена можливості надати свої докази та заперечення, тобто експертизу проведено однобічно, з врахуванням лише доводів і доказів наданих позивачкою, без дослідження земельної ділянки відповідачки. Чим порушено вимоги п.3.9 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та ст. 3 Закону «Про судову експертизу» щодо об`єктивності та повноти дослідження. Враховуючи викладене, суд вважає, що висновок експертів за результатами проведеної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №598/599/23-22 від 07.07.2023 є необ`єктивним, неповним та таким, що не узгоджується з іншими матеріалами справи, а відтак не може бути покладений в основу рішення суду та відкидається судом як доказ. Крім того, в процесі оформлення позивачкою [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442, нею було подано Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 11.02.2015 (а.с. 83 т.2), який погоджений суміжними землевласниками/землекористувачами, в тому числі [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , про що в Книзі реєстрації смертей 23.02.2012 зроблено відповідний актовий запис за №7 (свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] ) (а.с. 80 т.2). В рамках кримінального провадження №12023216100000020 встановлено, що підпис у нижній частині акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 11.02.2015, в графі «Суміжний землевласник (землекористувач)» [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 86-90 т.2). Суд враховує, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного з землекористувачів чи землевласників. Відповідно до\~статті 106 ЗК України\~власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. Таким чином, враховуючи, що фактично узгодження меж земельної ділянки з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442 з суміжним землекористувачем не було, оскільки [PERSON] помер за три роки до складення Акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, тому відсутні підстави стверджувати про порушення таких меж з боку відповідачки. Тобто, позивачкою при оформленні права власності на земельну ділянку не були узгоджені межі ділянки із суміжним землекористувачем, а тому не можна стверджувати про невідповідність меж земельних ділянок фактичному порядку землекористування, який склався ще за життя колишніх землекористувачів. Таким чином в діях позивачки вбачається ознаки недобросовісної поведінки, що серед іншого призвело до виникнення даного спору. Вказане також підтверджується тим, що згідно з технічною документацією на домоволодіння [ADDRESS] , що належить відповідачці (а.с. 52-65 т.2), рік завершення будівництва житлового будинку - 1965 рік. Крім того, матеріали справи не містять даних про рік забудови земельної ділянки з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442, та чи не є вказані у висновку експертів будівлі та споруди позивачки самочинним будівництвом, а тому посилання позивача на порушення відповідачкою п. 6.1.41 Державних будівельних норм України «Планування та забудова територій» ДБН Б.2.2-12:2019 щодо мінімально необхідної відстані 15 м між господарською будівлею для утримання птиці, в межах земельної ділянки по [ADDRESS] та незавершеним будівництвом будівлі на суміжній земельній ділянці по [ADDRESS] , належній [PERSON] , не заслуговують на увагу. Таким чином неможливо встановити, яка із сторін раніше побудувала об`єкт нерухомості на суміжних земельних ділянках (які не є самочинним будівництвом), оскільки позивачка не надала доказів, в який часовий проміжок нею було здійснено таке будівництво, а суд позбавлений можливості збирати докази за власною ініціативою. Встановивши вказані обставини справи, а такж не доведення позивачкою факту існування перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження її майном, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі\~статтею 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Враховуючи, що суд відмовляє у позові, судові витрати у виді судового збору слід покласти на позивача. Відповідно до\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже,\~ЦПК України\~передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У своїй заяві відповідачкою вказано, що сума понесених нею витрат на правову допомогу становить 50600 грн, на підтвердження чого надано суду: -попередній розрахунок судових витрат, згідно з яким гонорар за надану правову допомогу - 25000 грн, 6 адвокатських запитів - 9000 грн, витяг з Державного кадастру - 1500 грн, замовлення інформаційних довідок - 1500 грн, написання відзиву на позов - 5000 грн, виїзд адвоката на судові засідання - 6000 грн, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, поштові відправлення - 1600 грн, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань - 1000 грн; -копію договору про надання правової допомоги від 10.11.2022; -виписку по окремим витратам по картці та оригінали квитанцій, які підтверджують перерахування коштів [PERSON] на рахунок адвоката Бай М.В. Суд зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18. На думку суду, розмір витрат на оплату послуг адвоката за ознайомлення та вивчення документів наданих клієнтом, вивчення законодавства, яке підлягає застосуванню та судової практики, направлення кількох адвокатських запитів є неспівмірними із обсягом виконаної роботи. Крім того, матеріали цивільної справи не містять доказів складання адвокатом Бай М.В. відзиву на позов, оскільки обидва відзиви складені та підписані самою позивачкою, що також не відповідає даним розрахунку судових витрат за надану правничу допомогу. Враховуючи викладене, суд вважає, що заяву представника відповідача слід задовольнити частково, а розмір витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, має бути зменшений до 20000 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved