Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, встановлення факту родинних відносин. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла її бабуся, [PERSON] , яка є матір`ю батька позивача, і після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 26/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що її батько [PERSON] прийняв спадщину після смерті свої матері шляхом вступу у фактичне володіння таким майном. Позивач вказує, що [INFO] помер її батько, однак лише 19.04.2023 року позивач звернулась до державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька. Далі 19.04.2023 року позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що відсутні докази того, що [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON], [PERSON]) є [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON], [PERSON]) та матір`ю її батька [PERSON] , та що саме їй належить 26/100 часток домоволодіння за вищевказаною адресою. У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду та просити суд встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] є рідною бабусею[PERSON] та визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на 26/100 частки будинку за адресою: [ADDRESS] . Представник Дніпровської міської ради у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що позивачем не доведено факту родинних відносин, факту набуття права власності первісним спадкодавцем, прийняття спадщини шляхом фактичних дій та наявності спадкового права. Позивач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подала відповідь на відзив, в якому просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у позовній заяві. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник адвокат Нестеченко Д.С. у судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачау судовому засідання позовні вимоги не визнала та просила відмовити у повному обсязі з огляду на їх недоведеність. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з`явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Будь-яких інших заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22.06.2023 року вирішено витребувати у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори (місце знаходження: 49128, м. Дніпро, вул. Метробудівська, буд. 1) належним чином завірену копію спадкової справи № 697/1993, що була відкрита після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 20.07.2023 року вирішено витребувати з Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області (місце знаходження: 49102, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, буд. 14) належним чином завірену копію спадкової справи № 697/1993, що була відкрита після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 25.10.2023 року вирішено у відкрите судове засідання, яке призначене на «13» грудня 2023 року о 10 год. 30 хв., викликати свідків: [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , по даній цивільній справі. Ухвалою суду від 25.10.2023 року підготовче провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що згідно архівного витягу із рішення Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 1440 від 15.10.1982 року [PERSON] (російською мовою згідно оригіналу рішення) належить 26/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] . Доказів реєстрації речового права на такі 26/100 часток суду не подано. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.04.2022 року. Доказів видачі свідоцтва про право на спадщину на спірні 26/100 часток вказаного домоволодіння після смерті [PERSON] судом не здобуто. Згідно архівної довідки № Х-4427/0/217-21 від 03.12.2021 року у книзі реєстрації актів цивільного стану Кодацької ради Дніпропетровського округу є актовий запис № 823 від 26 травня 1930 року про народження [INFO] дитини чоловічої статті на прізвище, ім`я та по-батькові « [PERSON] »: батьки - « [PERSON] , [PERSON] ». За текстом архівного витягу з рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 10.09.1982 року № 1278 «Про домоволодіння [ADDRESS] » у 1959 році (далі мовою оригіналу рішення): в 1959 г. гр. [PERSON] (сын [PERSON] ) к принадлежащей части дома матери пристроил…». Згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих від 03.07.1974 року за № 360 було поділено земельну ділянку по [ADDRESS] , а саме: 1) мовою оригіналу « [PERSON] та [PERSON] » виділити земельну ділянку площею 590 кв.м. та присвоїти [ADDRESS] ; 2) мовою оригіналу « [PERSON] та [PERSON] » виділити земельну ділянку площею 576 кв.м. та присвоїти [ADDRESS] . Так допитані під час розгляду справи по суті свідки [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , надали суду аналогічні за своїм змістом пояснення, згідно яких вбачаєтеся, що вони тривалий час мешкають як сусіди біля домоволодіння [ADDRESS] . Таким свідкам достеменно відомо, що за такою адресою мешкала [PERSON] , яка раніше мала прізвище « [PERSON] ». При цьому, такі свідки знали [PERSON] саме як сина [PERSON] , а позивача як її онуку. Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про народження від 06.12.1956 року, позивач [PERSON] , має такі анкетні дані: російською мовою « [PERSON] , [INFO] », про що 06.12.1956 року складено відповідний актовий запис № 2313, де батьками записані мовою оригіналу « [PERSON] » та « [PERSON] ». Обставина наявності родинних відносин між позивачем, як донькою, та [PERSON] , як батьком, сторонами не оспорювалась. Матеріалами справи також підтверджено, що (мовою оригіналу) « [PERSON] » помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.07.1993 року. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 40/100 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.05.1994 року, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-1090, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та записано в реєстрову книгу № 401 за реєстровим № 9. Матеріалами справи підтверджено, що у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська станом на 01.01.2013 року право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , інформація відсутня. Судом також встановлено, що постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від 19.04.2023 року [PERSON] , було відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що спадкоємцем не доведено, що [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON], [PERSON]) є [PERSON] ( [PERSON] , [PERSON], [PERSON]) та матір`ю її батька [PERSON] , та що саме їй належить 26/100 часток домоволодіння за вищевказаною адресою. Оскільки позивач у позасудовому порядку не має можливості оформити своє право на спадщину на спірне майно, і відповідач не визнає таке речове право позивача на спадкове майно, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. . V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначалось вище, позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, однак відповідною постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від 19.04.2023 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. В даному випадку, судом встановлено, що через винесення органом нотаріату 19.04.2023 року постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а відтак, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає розв`язанню шляхом постановлення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Суд також вказує, що за загальним правилом при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також, відмови від її прийняття відповідачами у спорах щодо спадкового майна є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. А відтак, в даному випадку, за відсутності інших спадкоємців, обставина чого підтверджуються матеріалами спадкових справ, позов пред`явлено до належного відповідача Дніпровської міської ради. Щодо позовної вимоги про встановлення факту родинних відносин суд зазначає про наступне. За змістом п.1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 року (зі змінами) суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію, у зв`язку із втратою годувальника. Верховний Суд України в листі від 01 січня 2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" зазначає, що заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути: - спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом і для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки; - особи, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника і яким органи пенсійного фонду відмовили в її призначенні через відсутність доказів, що підтверджують родинні відносини; - інші особи, якщо встановлення такого факту тягне виникнення юридичних наслідків для цих осіб. Заінтересованими особами у справах про встановлення факту родинних відносин залежно від мети встановлення цього факту можуть бути й інші особи, які мають право на спадщину (брати, сестри, онуки, особи, на користь яких складено заповіт, усиновлені, територіальна громада за відсутності інших спадкоємців за законом і заповітом). При цьому, до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися такі документи та докази: 1) докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); 2) довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; 3) пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Родинні відносини (споріднення) у теорії права - кровний зв`язок між людьми, з наявністю якого закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків. Правове значення має як пряме споріднення так і не пряме (бокове), коли родинні зв`язки виникають за наявності спільного пращура (родоначальника). Виходячи з вимог діючого ЦК України поняттями "родичі", "родинні стосунки" охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням. Законодавство України не встановлює вичерпного переліку документів, які підтверджують родинні стосунки, а тому вони визначаються в кожному випадку окремо, в залежності від ступеня їх споріднення. В даному випадку суд вважає доведеним обставину родинних відносин між та [PERSON] , (померла [INFO] ) як матір`ю, та [PERSON] , як її сином та батьком позивача. Вказаний висновок суду ґрунтується на оцінці у їх сукупності таких доказів як показання вищенаведених свідків, що підтвердили таку ступень родинних відносин, так і змісті письмових доказів, зокрема архівної довідки № Х-4427/0/217-21 від 03.12.2021 року яка вказує, що матір`ю [PERSON] є особа на ім`я « [PERSON] »; рішенні виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 10.09.1982 року № 1278 де прямо зазначено, що [PERSON] доводиться сином [PERSON] . У своїй сукупність такі дані беззаперечно засвідчують обставину вищевказаних родинних відносин, та дають суду усі підстави встановити факт того, що [PERSON] , яка померла [INFO] є рідною бабусею[PERSON] , [INFO] , оскільки батьком позивача є саме [PERSON] , що ніким не оспорювалось. Стосовно позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування суд вказує на наступне. В даному випадку спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року та продовжують існувати у даний момент. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, до спірних правовідносин мають застосовуватися положення ЦК УРСР (1963 року). У відповідності до ст.ст. 524, 525 УСРС (1963 року), які діяли на момент смерті, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. У відповідності до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду від 17.09.2020 року по справі № 715/372/19 наведено правовий висновок згідно якого обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Таким чином, для набуття права на спадкування на об`єкти нерухомого майна безумовною підставою є належність вказаного майна на праві власності спадкодавцю. Відповідно, майно, що не належало спадкодавцю за життя, право власності на яке не було оформлено у визначеному законом порядку, не може входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування. Тобто, для отримання права власності на спірне домоволодіння безумовною має бути обставина належності такого майна на праві власності відповідному спадкодавцю. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Згідно роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. В даному випадку судом встановлено, що [PERSON] належало на праві власності 26/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] у зв`язку із внесенням змін до адресного господарства у місті) в м. Дніпропетровську, а відтак, таке майно входить до спадкової маси, що утворилась після смерті такої особи. При цьому судом також встановлена обставина того, що [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав за такою адресою, а відтак, є такою особою, що прийняв спадщину у вигляді спірних 26/100 часток домоволодіння. Означена обставина вступу в управління та володіння спадковим майном у повному обсязі підтверджується, як показаннями свідків, що засвідчують факт сумісного проживання вказаних осіб в одному домоволодінні, так і письмовими доказами реєстрації такого спадкоємця за вказаною адресою: [ADDRESS] . Разом із цим, свідоцтво про право на спадщину такий спадкоємець не отримав, свої речове право на вказане майно не зареєстрував. Однак, суд вважає, що означені 26/100 часток домоволодіння так само входили до спадкової маси вже після смерті батька позивача [PERSON] , з огляду на нижченаведене. Так, частиною 3 ст. 1296 ЦК України прямо передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. А тому, в силу даної вимоги матеріального закону відсутність у спадкодавця [PERSON] відповідного свідоцтва про право на спадщину не може позбавляти спадкоємця яким є позивач, права на відповідну спадщину. З приводу відсутності державної реєстрації на речове право на таке спадкове майно суд зазначає, що відсутність державної реєстрації права на майно, також, не може позбавляти спадкоємців права на таку спадщину. Оскільки [PERSON] була спадщина прийнята, проте таким спадкоємцем не було здійснено державну реєстрацію права на спадкове майно, то суд бере до уваги те, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу вищенаведених норм матеріального закону випливає, що у разі не здійснення державної реєстрації права власності на спадкове майно, яке входить до складу спадщини, особа не втрачає права на таку спадщину, а лише, позбавляється можливості здійснення права власності у повному обсязі (права відчуження тощо). Суд зауважує, що ст. 1299 ЦК України, якою було передбачено обов`язок спадкоємця зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, було виключено згідно із Законом України від 04.07.2013 року N 402-VII. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. На думку суду, момент визнання певного речового права не можна ототожнювати із моментом виникнення такого права на річ. Оскільки [PERSON] прийняв спадщину до 04.07.2013 року, а відтак відсутність такої державної реєстрації не позбавляла його речового права та таке майно. А тому, позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті [PERSON] має відповідне право на спадкування 26/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] . Оскільки під час розгляду справи суду були доведені обставини прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] , і у позивача відсутня можливість в позасудовому порядку оформити своє право на спадщину, то суд не вбачає перешкод для задоволення позовних вимог щодо визнання за таким учасником справи право власності в порядку спадкування на спірне майно. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 2 616 грн. 63 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved