Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з її батьком [PERSON] , [INFO] , як основним та єдиним утримувачем та таким, що самостійно виховує малолітню дитину [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачки неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 19250 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, [INFO] у них народилась донька [PERSON] . З лютого 2019 року відповідачка повністю залишила дитину проживати разом з ним, а сама виїхала спочатку в Республіку Польща, а згодом повернулась в смт.Томашпіль Вінницької області, в будинок, де вона народилась. Однак, з лютого 2019 року відповідачка повністю самоусунулась від утримання та виховання їхньої доньки [PERSON] і з цього часу він самостійно виховує та утримує доньку. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2021 відповідачку зобов`язано сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Однак, відповідачка аліментів не сплачує. Визначених судом коштів не достатньо для утримання дитини, у зв`язку з чим він був вимушений звернутися до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на від заробітку відповідачки. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 2.06.2023 змінено спосіб стягнення аліментів, вирішено стягувати з відповідачки аліменти в розмірі по всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 01.02.2024 борг відповідачки по несплаті аліментів становить 30000 грн. У зв`язку з цим, вважає, що відповідачка зобов`язана сплатити неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 19250 грн. Щодо визначення місця проживання дитини з ним, то зазначає, що дитина проживає та зареєстрована з ним за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що дбає про дитину, забезпечує її усім необхідним. Мати дитини не цікавиться дитиною, не з`являється, н6е проводить час з дитиною, не передає на її утримання ніяких коштів. Умови проживання для дитини з ним є задовільними, і є все необхідне для комфортного проживання дитини. Відповідачка повністю самоусунулась від виховання дочки, та не підтримує жодних відносин з донькою як мати. З лютого 2019 року по теперішній час, дочка не бачила матері та не знає, як вона виглядає. Враховуючи те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, прихильність дитини до батька, вік дитини, зв`язок з батьком, вважає, що є всі підстави для задоволення позову. Ухвалою суду від 13.02.2024 прийнято до розгляду даний позов, залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Східницької селищної ради, призначено судове засідання на 05.03.2024. 05.03.2024 розгляд справи відкладено на 19.03.2024 у зв`язку з неявкою відповідачки. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просить такий задоволити. Додатково суду зазначив, що самостійно виховує та утримує дитини. Намагається забезпечити її усі усім необхідним та придбати їй усі найкраще. Представник позивача адвокат Ловінська С.С. в судовому засіданні позов підтримала, просить такий задоволити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не повідомила суду про причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Східницької селищної ради Павлів З.В. в судовому засіданні позов підтримала. Підтвердила, що дитина дійсно проживає з батьком, він повністю займається її вихованням та утриманням. Мати участі в житті дитини не приймає та жодним чином не бажає спілкуватись з донькою. Допитана в судовому засідання психолог [PERSON] повідомила, що знає дитинку протягом декількох років, оскільки [PERSON] відвідувала садочок, а тепер і школу, навчається у 1 класі. Неодноразово з нею спілкувалася, дитина щаслива, всім задоволена. Проживає тільки з батьком, який про неї піклується. Мама участі в житті, вихованні та забезпеченні дитини не приймає. В присутності психолога та батька судом допитана малолітня [PERSON] , яка на запитання головуючої відповіла, що проживає з батьком, який її дуже любить, маму не пам`ятає. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 12.03.2019 шлюб між ними розірвано. За час шлюбу, [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2021 вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.06.2023 змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2021, вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , в розмірі всіх видів її доходу щомісячно, починаючи від дня набрання законної сили судового рішення і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з довідки Томашпільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області від 09.02.2023 №1808 [PERSON] дійсно не отримував аліменти від [PERSON] згідно виконавчого листа №442/8208/21, виданого 10.02.2022 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про «стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку, починаючи від 20.10.2021 і до досягнення дитиною повноліття.» Аліменти не отримував з 20.10.2021 по даний час. Згідно з довідкою Опаківської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №283 від 22.07.2020 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується й актами виконавчого комітету Східницької селищної ради від 18.10.2021 №3554, від 23.08.2023 №130, а також зазначено, що за вказаною адресою дитина проживає разом із батьком. Факт самостійного виховання дочки [PERSON] підтверджується й довідкою Сектору «Служба у справах дітей» Східницької селищної ради Львівської області №02/23 від 02.01.2023. З акту обстеження умов проживання №2/22 від 02.03.2022 вбачається, що дитину виховує батько [PERSON] самостійно, дбає про її матеріальний та емоційний стан та розвиток. Мати дитини не цікавиться дитиною, не з`являється, не проводить час з дитиною, не передає на її утримання ніяких коштів, аліментів на утримання дитини не виплачує, обвинувачується в кримінальних злочинах, пов`язаних з проходженням військової служби та крадіжка. У акті обстеження умов проживання від 30.10.2023 зазначено, що стосунки між батьком з дитиною доброзичливі, дитини виховується в дусі українських традицій. З довідки Опаківського закладу загальної селищної середньої освіти І-ІІІ рівнів Східницької ради Дрогобицького району Львівської області від 11.01.2024 №03 вбачається, що [PERSON] навчається в 1 класі Опаківського ЗЗСО І-ІІІ рівнів. За час навчання дитини у закладі дошкільної освіти та 1-му класі Опаківського ЗЗСО І-ІІІ рівнів мати участі у шкільному житті не брала. Вихователь ЗДО [PERSON] своєю заявою підтвердила, що за час навчання [PERSON] у підготовчій групі 2022-2023 н.р. дитиною займався її батько: приводив, забирав, готував до свят. Мати участі в дошкільному житті дитини не приймала. Не турбувалась про неї, з вихователем не знайома. Згідно із заяви вчителя початкових класів [PERSON] . [PERSON] з 01.09.2023 навчається в 1 класі. Участь у навчанні і вихованні дитини бере тільки батько. Дитина доглянута, завжди підготовлена до уроків, весела, життєрадісна. Батько бере активну участь у шкільному житті дитини. Мати участі в шкільному житті дитини не бере, не допомагає, не турбується. За час навчання в школі, вчитель матері в школі не бачила. З довідки КНП «Центр медико-санітарної допомоги Східницької селищної ради» від 08.01.2024 вбачається, що [PERSON] задекларована в Підбузькій АЗПМ, неодноразово зверталась в амбулаторію, для надання амбулаторної допомоги з приводу захворювань, проходження медичного огляду, проведення вакцинації. На всіх прийомах [PERSON] була присутня з батьком. Виконання амбулаторних назначень та догляд за дитиною здійснював батько. Мами дитини, пеідатр ніколи не бачила і не контактувала з нею засобами звязку. 09.10.2023 Східницькою селищною радою надано характеристику [PERSON] з якої вбачається, що [PERSON] характеризується з позитивної сторони. Не зловживає алкоголем, працьовитий, відповідальний, товариський. Односельці та сусіди доброї думки про нього. Заяви та скарги [PERSON] до старости і до виконкому Східницької селищнної ради не поступали. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадження [NUMBER], наданого Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Київ) від 01.02.2024 вбачається, що станом на 31.01.2024 загальна сума заборгованість по аліментах [PERSON] становить 30000 грн. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала показати про те, що [PERSON] є її сином. Доньку виховує дитину сам фактично від народження. Забезпечує дитину всім необхідним. Мама не те що не бере участі у вихованні дитини, а і не контактує з нею та батьком. За всі роки було тільки декілька дзвінків по телефону, які тривали декілька хв. Свідок [PERSON] повідомила, що є близькою сусідкою сім`ї, може охарактеризувати позивача як доброго працьовитого, турботливого батька, який не вживає алкоголь, дитина завжди одягнута, чиста, доглянута. Матері дитини за шість останніх років не бачила жодного разу, на скільки їй відомо, мама матеріально не допомагає, з дитиною спілкувалася пару хвилин по телефону. Оцінка суду. Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч.2, 7-9 ст.7СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до п.п. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14 квітня 2021 року по справі № 716/591/19. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Законодавство Україні, і міжнародне право, виходить із необхідності дотримання принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Цей принцип закріплений в статті 3 Конвенції про права дитини та статті 155 Сімейного кодексу України. Найкращі інтереси дитини мають бути предметом основного піклування батьків та пріоритетом для будь-яких органів установ, організацій та судів в усіх діях щодо дітей. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У постанові Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 310/3195/18 висловлена наступна правова позиція: «Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16535/19 висловлено наступну правову позицію, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини». Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17. Враховуючи вищенаведене, а також беручи до уваги те, що відповідачкою не представлено доказів на підтвердження участі у вихованні дитини, а також те, що дитина проживає разом із батьком, який дбає про її належні умови прожиття та розвиток, що відповідає найкращим інтересам дитини, а також те, що сама дитина бажає проживати з татом, суд вважає позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком підставними та такими, що підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки неустойки по сплаті аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне: В матеріалах справи відсутні належні та допустимі доказів тієї обставини, що заборгованість виникла не з вини відповідачки. Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Правовідносини в даній справі виникли з підстав, які врегульовані ст.196 Сімейного Кодексу України, із змісту якої вбачається, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Відповідний правовий висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18). При цьому Велика Палата вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, §61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, §123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С.В. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36). Відповідно до поданого позивачем розрахунку пені за прострочення сплати аліментів така становить 19250 грн. Даний розрахунок проведений у відповідності до вимог чинного законодавства та є достовірним. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави 2422,40 грн. судового збору (2*1211,20 грн. за кожну із заявлених позовних вимог).

Outcome: approved