Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] і просить встановити факт, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2011 року до 08.03.2023 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м, житловою площею 14,2 кв.м з відповідною частиною допоміжних господарських побудов, визнати 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м, житловою площею 14,2 кв.м з 1/2 частиною допоміжних господарських побудов закріплених за вказаною квартирою, на праві власності за [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позову зазначив, що він проживав разом з [PERSON] в період з 2011 року по 08.03.2023 року як дружина та чоловік в домогосподарстві, яке належить їй та знаходиться за адресою [ADDRESS] та в квартирі [ADDRESS] , при цьому шлюб між ними не був зареєстрований, оскільки в цьому не було потреби. За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм будинку; робили ремонт, спільно з відповідачем допомагали її дітям від попереднього шлюбу; крім того свята проводили в колі знайомих та друзів. Він намагався постійно спілкуватися з дітьми відповідача, хоча дружніх відносин з ними в нього не встановилося. Також у вказаний період разом із відповідачем вони вирощували в господарстві птицю та свиней, яких потім продавали, а також віддавали дітям відповідача. При цьому, зважаючи на те, що його домогосподарство знаходиться поряд з подвір`ям відповідача свиней та птицю вони утримували саме у домогосподарстві, що належить йому та розташоване за адресою [ADDRESS] . Влітку 2020 року через непорозуміння із відповідачем він забрав свої речі і перейшов проживати до свого будинку. Проте їх тісні стосунки не припинилися, вони продовжували з відповідачем вести спільний бюджет, спільне господарство, разом робили покупки та відвідували дітей відповідача. У травні 2022 року на зібрані кошти він разом із [PERSON] прийняли рішення придбати у м. Лохвиця будинок та проживати надалі разом у ньому. 12.05.2022 року вони приїхали до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Жук Т.П. де придбали квартиру з допоміжними господарськими побудовами, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За спільною згодою квартира була придбана та зареєстрована на ім`я [PERSON] . Після цього він переселився до вказаної квартири і провів у ній капітальний ремонт, при цьому відповідач, яка в робочі дні проживала у с. Васильки, де виконувала роботу соціального працівника та слідкувала за їх помешканнями, а на вихідні - приїздила до нього. 08.03.2023 року через загострення хвороби, він був відправлений на стаціонарне лікування до обласної лікарні м. Полтави. Після повернення із лікування він повернувся до квартири, де проживав з [PERSON] , однак не зміг попасти до помешкання через те, що замки на квартирі були змінені. Він вирішив поїхати до відповідача, яка по незрозумілій причині не відповідала на телефонні дзвінки. При зустрічі у с. Васильки [PERSON] повідомила, що надалі проживати з ним не бажає, а повертати квартиру йому не має наміру, так як вона згідно усіх правовстановлюючих документів належить лише їй. Тобто, склалася ситуація, коли він, придбавши майно (квартиру) за кошти, які збирав для цього та провівши власними силами в ній капітальний ремонт, не має змоги скористатися своїм правом та отримати право на її частину, як особа яка проживала в цивільному шлюбі із громадянкою, на яку вказане майно було куплене. За цих обставин він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 26.12.2023р. вказаний позов прийнято до розгляду, провадження у даній справі відкрито та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. 10.01.2024 року відповідач подала відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначила, що дійсно, деякий час вона та позивач проживали спільно, а саме з 2011 року по 2019 рік, в будинку, що належить їй на праві власності в [ADDRESS] . Період спільного проживання, зазначений позивачем в позові (з 2011 року по 08.03.2023) не відповідає дійсності та не підтверджується будь-якими матеріалами, доданими до позовної заяви. Фактично з 2019 року вони не проживали разом та не вели спільного господарства. Крім того, і в період спільного проживання у них не було спільного бюджету. Квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана нею самостійно, за її кошти 22.05.2022 року. Вона є єдиним власником даного нерухомого майна. На час придбання квартири вона не перебувала в офіційному шлюбі та фактичних шлюбних відносинах. Наявність особистих коштів для придбання квартири повністю підтверджується інформацією про її доходи (починаючи з 2012 і по липень 2023 р.) Вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, та просить стягнути з позивача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Ухвалою суду від 25.01.2024р. підготовче провадження закрито, клопотання представників сторін про виклик свідків задоволено, справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Крім того, відповідач повідомила, що певний період між нею і позивачем були гарні відносини, потім вони стали псуватися, вона декілька разів виганяла його, потім пробачала, а в 2019 році вирішила взагалі припинити відносини, причиною припинення відносин між нею та позивачем стали негативні дії позивача відносно неї, який не тільки ображав, а й застосовував фізичну силу до неї. В правоохоронні органи вона не зверталася, вважала за краще просто розійтися. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта № 347034073 від 19.09.2023 за [PERSON] зареєстровано, зокрема, за реєстраційним номером відомостей про речове майно 46891596, тип об`єкта «зазначена квартира становить 3/20 часток домоволодіння», адреса: « [ADDRESS] », опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): «31,6, житлова площа (кв.м.): 14,2», розмір частки: 1, документи подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер № 209, виданий 12.05.2022 року, видавник: приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Жук Т.П., а також за реєстраційним номером відомостей про речове майно 22802725, тип об`єкта "житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості: так", опис Об`єкта: загальна площа (кв.м): 71,4, житлова площа (кв.м): 46,8, опис: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, адреса: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Згідно довідки виконавчого комітету Лохвицької міської ради від 24.07.2023 року № 172, [PERSON] на даний час зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . З червня 2011 року по червень 2020 року проживав без реєстрації місця проживання в [ADDRESS] , в будинку, який належить [PERSON] на праві приватної власності. Крім цього у вказаній довідці зазначено, що [PERSON] та [PERSON] в цей період проживали разом, вели спільно господарство (а.с.10). Ця довідка надана позивачем, як додаток до позовної заяви. Крім того, позивачем як доказ, до позовної заяви додано акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 05.07.2023 року, що був складений комісією в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про умови проживання [PERSON] , в якому зазначено, що останній фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , на даний період [PERSON] інвалід І групи загального захворювання проживає за даною адресою один. Він проживав в період з червня 2011 року по червень 2020 року спільно з [PERSON] за адресою [ADDRESS] , проживали разом, вели спільне господарство (а.с.11). Відповідно до листа центру надання соціальних послуг Лохвицької міської ради від 05.07.2023 року наданого [PERSON] вбачається, що відповідно до рішення відділу соціального захисту населення виконавчого комітету Лохвицької міської ради про надання соціальних послуг від 09.11.2022 року №1236, [PERSON] знаходиться на обліку у відділенні соціальних послуг за місцем проживання Центру надання соціальних послуг Лохвицької міської ради та отримує послугу догляд вдома з 09.11.2022 року по даний час (а.с.12). З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 12.09.2023 року [PERSON] встановлено, що за період з І кварталу 2017 року по 4 квартал 2022 року [PERSON] отримував дохід від ТОВ "РАЙЗ-СХІД", а саме до 2 кварталу 2020 р. - заробітну плату, а також щорічно - орендну плату (а.с.13-14). Згідно довідки КНП Лохвицький центр первинної медико-санітарної допомоги від 12.09.2023 року вбачається, що [PERSON] знаходиться на Д обліку у сімейного лікаря, потребує постійного медикаментозного лікування, діагноз: хронічна хвороба нирок V ступеня (а.с.15). Згідно наданого відповідачем Договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2022 року посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Жук Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 209, [PERSON] прийняла у власність (купив) квартиру [ADDRESS] , яка складається з: кухні 2-2 площею 13.2 кв.м, кімнати 2-3 площею 14,2 кв.м, 1/2 частини прибудови а3, сіни 2-1 площею 3,5 кв.м, 1/2 частина ганку, 1/8 частини сараю Б, погріб б, 1/6 частина вбиральні В, що становить 3/20 часток домоволодіння, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.05.2022р. Продаж домоволодіння вчинено за домовленістю сторін за 175 тис грн. (а.с. 33-35). З довідки про заробітну плату [PERSON] вбачається, що [PERSON] дійсно працює в Центрі надання соціальних послуг Лохвицької міської ради на посаді соціальний робітник, її заробіток з січня 2021 року по липень 2023 року складає 284 465, 84 грн, середній заробіток 9 176,32 грн (а.с.36). Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України [PERSON] вбачається, що вона отримувала дохід за звітний період 2012 року - 4685,60 грн, за звітний період 2012 року - 4685,60 грн, за звітний період 2013 року - 23743,48 грн, за звітний період 2014 року - 21815,29 грн, за звітний період 2015 року - 25 272,68 грн, за звітний період 2016 року - 32 656,42 грн, за звітний період 2017 року - 45426,93 грн, за звітний період 2018 року - 58 867,79 грн, за звітний період 2019 року - 68 013,25 грн, за звітний період 2020 року - 84 533,95 грн, за звітний період 2021 року - 107 652,02 грн, за звітний період 2022 року - 116 335,58 грн, за звітний період 2023 року - 60 478,24 грн (а.с. 37-39). Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в [ADDRESS] , позивач є, а відповідач - була, її сусідами. Певний період часу , років 7-9 , [PERSON] та [PERSON] проживали разом, потім, десь навесні минулого року, розбіглися. В [PERSON] своє господарство було, свій огород, а в позивача - своє. Їй зі слів позивача відомо, що була придбана квартира в м. Лохвиця, в якій він зимував. А весною він приїхав у с. Васильки, і сказав, що [PERSON] змінила замки в дверях тієї квартири. Відповідаючи на запитання, які ж відносини були між [PERSON] та [PERSON] , чи були ці відносини добросусідськими, свідок відповіла, що [PERSON] жив у [PERSON] , а чи вели спільно господарство, і чи мали вони спільних бюджет, припустила, що можливо так. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в с. Васильки, позивач є, а відповідач - була, її односельчанами. Колись вона жила недалеко від них. Пізніше, коли проїжджала по [ADDRESS] , бачила цих осіб разом, з чуток знає, що [PERSON] бував у дворі [PERSON] , про те, чи було в них спільне господарство достеменно сказати не може, бо особисто не бачила. Інколи вона бувала в гостях у [PERSON] , і та жалілася на поведінку і дії [PERSON] . Про придбання квартири інформація їй теж відома з чуток. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] і [PERSON] спочатку жили разом, [PERSON] хотіла, як і будь яка жінка, мати чоловіка, та отримувати від нього підтримку, вони проживали разом з 2011 по 2018 роки, спочатку років три жили нормально, а потім [PERSON] собі жив, а [PERSON] - собі, для своїх дітей дбала. Вона інколи бувала у гостях у [PERSON] , там був і [PERSON] . Але у [PERSON] у дворі було господарство, і у [PERSON] у дворі теж щось було, і грядки у них в обох були, вони і там, і там роботу якусь робили. За придбання квартири їй нічого не відомо. З початку війни вона майже перестала спілкуватися з [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає в с. Васильки, знає як позивача, так і відповідача, однак їх будинки знаходяться на іншому краю села. Його шлях до роботи пролягав по вулиці, де знаходилися їх будинки. В одному дворі [PERSON] і [PERSON] не бачив, точніше не звертав уваги. Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки, як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а у відповідності до ст. 70 СК України частки дружини і чоловіка в спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Отже, встановлення належності зазначеним особам майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України є правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу. Для застосування норми статті 60 СК України, для визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. З роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує з ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно положень статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За змістом ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Проте, дослідивши подані сторонами докази в їх сукупності та кожен зокрема, суд дійшов висновків, що хоча сторони певний період, а саме до 2018 р. проживали разом, і відносини між ними можливо і мали певні ознаки фактичної сім`ї, проте, позивачем не було надано суду і не було здобуто доказів і під час розгляду справи, на підтвердження того, що під час цього проживання сторони мали намір в подальшому підтримувати відносини, що могли б бути розцінені як фактичні шлюбні, зокрема, відсутні і докази, що метою і намірами сторін до 2018 було придбання житла для спільного проживання в майбутньому. Крім того, відсутні докази, які б свідчили про наявність спільного бюджету, придбання майна для спільного користування та спільних витрат на комунальні послуги в період з 2018 р. і по 2023 р. (про який, як період продовження спільного проживання, вказує позивач). Більше того, суд звертає увагу, що розмір доходу отриманого відповідачем за період 2021-2022 р.р. (тобто період, в якому, як стверджує відповідач, нею взагалі вже не підтримувалися фактичні шлюбні відносини з позивачем) (а.с. 36) є співмірним з вартістю будинковолодіння, що зазначена в договорі купівлі продажу (а.с. 33-36). Тобто вона була взмозі за власні кошти придбати таке майно. Оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, зокрема, на підтвердження того що він та відповідач мали спільний бюджет, або ж вели спільне господарство, і в результаті такого ведення задовольнялися спільні інтереси, та здійснювалися спільні заощадження на придбання спільного майна, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Враховуючи, що позивач є інвалідом І групи, тобто особою, що звільнена від сплати судового збору, суд не вбачає підстав для стягнення з нього згідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави судового збору. Натомість, відповідно до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України, з позивача підлягають стягненню на користь відповідачки понесені останньою витрати на правничу допомогу. На підтвердження таких витрат відповідачкою надано Актом приймання-передачі правових послуг, договором про надання правовоїї допомоги, та квитанцію про оплату таких послуг (а.с.53,57-60). При цьому суд вважає, що заявлений відповідачкою розмір таких витрат, є очевидно неспівмірним з складністю справи та критерієм розумності розміру таких витрат, виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін, зокрема виходячи з того, що позивач має інвалідність І групи, та потребує кошти на лікування. А тому, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 50 %, а саме в сумі 2500 грн.

Outcome: approved