Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: Герцаївська міська рада Чернівецького району Чернівецької області, староста Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Аміхалакіоає Г.М., про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є донькою [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті була відкрита спадщина. Позивачка вказує, що звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та дізналася про існування заповіту складеного [PERSON] на ім`я [PERSON] . Заповіт був посвідчений старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області. Позивачка вважає, що вище згаданий заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Вказує, що спадкодавець [PERSON] мала 83 роки, в останні роки в неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, її стан здоров`я був нестабільний та вона мала фізичні вади. Крім того, заповіт має бути визнаний недійсним як такий, що був посвідчений з порушенням вимог закону, а саме заповіт посвідчено неповноважною особою, в поза її робочий час і поза місцем реєстрації проживання спадкодавця. На підставі вище наведеного позивачка просила суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , який посвідчений старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 16.01.2023 року та зареєстрований у реєстрі під №04. Позивачка та її представник в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали, просили суд їх задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у позові. Представник третьої особи Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області через канцелярію суду зареєстрував клопотання, в якому вказав, що просить здійснювати розгляд справи за відсутності представника ради. Третя особа староста Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області в судове засідання не з`явилася. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . На день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . За життя, 16 січня 2023 року, [PERSON] було складено оспорюваний заповіт на ім`я [PERSON] . Заповіт був посвідчений старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області Аміхалакіоає Г.М. та зареєстрований у реєстрі під №04. Відповідно до рішення Герцаївської міської ради Чернівецького району чернівецької області від 25 лютого 2021 року №23 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на території Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області було покладено на старосту [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або опорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, незизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст.1216,\~1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За\~ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1, ч.2\~ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Згідно із\~ст.1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.\~Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20). Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у\~статті 1247 ЦК України. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). Відповідно до\~ст.1247 ЦК України\~заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.1248\~ЦК України\~нотаріус посвідчує\~заповіт,\~який написаний\~заповідачем власноручно\~або за\~допомогою загальноприйнятих\~технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253\~цього Кодексу). У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. Так, згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії як посвідчення заповітів (крім секретних). При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5 (далі Порядок), за змістом пункту 1.2. якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Судом встановлено, що рішенням Герцаївської міської ради Чернівецького району чернівецької області від 25 лютого 2021 року №23 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на території Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області було покладено на старосту [PERSON] , а отже, відповідно до пункту 2.1 Порядку остання була наділена повноваженнями на посвідчення заповіту [PERSON] від 16 січня 2023 року, а тому суд доходить висновку, що заповіт складений з дотриманням вимог щодо його посвідчення уповноваженою на це особою. Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід у законодавстві щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може бути посвідчений доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, отримати це майно у спадщину. Тому штучно віднаходити причини для того, аби визнати заповіт недійсним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт не за місцем проживання заповідача, видається вкрай нерозумним. Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту недійсним лише в разі його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування не за місцем проживання заповідача. За відсутності норми, якою передбачався би негативний наслідок за вказаних обставин, у суду немає підстав для визнання заповіту недійсним. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які визначені в ЦК України. Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок її діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~від 25 травня 2021 року у справі №522/9893/17 (провадження №14-173цс20), постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі №551/335/18 (провадження №61-12826св20), постанові Верховного суду від 24 січня 20241 року у справі №693/1314/19 (провадження №61-4348св23). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, повно і всебічно дослідивши наявні у справі докази, доходить висновку про відсутність передбачений частиною другою статті 1257 ЦК України підстав для задоволення позову. Волевиявлення [PERSON] спрямоване на передачу спірного майна саме [PERSON] та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 16 січня\~2023 року було вільним та відповідало її волі. Позивачкою не надано доказів, які б свідчили про те, що на час складення оспорюваного заповіту заповідач не сприймала дійсні події. Щодо фізичних вад заповідача, то зміст статтей 1241, 1253, 1254 і 1307 ЦК України при посвідченні заповіту від 16 січня\~2023 року старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області заповідачу було роз`яснено. Заповіт містить позначення, що у зв`язку з тим, що заповідач [PERSON] хвора, має вади зору та фізичні вади і не може самостійно особисто прочитати текст заповіту, на її особисте прохання, за її дорученням, текст заповіту, в її та старости присутності, вголос зачитали свідки та поставили свої підписи на ньому. Заповіт прочитано вголос свідками, підписано ними та власноручно [PERSON] . Відповідно до статтей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних. Родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки. Які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Судом встановлено, що [PERSON] \~\~16 січня\~2023 року реалізувала своє право на заповіт, звернувшись до сільської ради; заповіт складено у письмовій формі, підписано заповідачем та посвідчено\~старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області Аміхалакіоає Г.М., повноваження якої по вчиненню нотаріальних дій підтверджено відповідним рішенням міської ради, відтак спірний заповіт належно посвідчений, такий не є нікчемним. А тому підстави для задоволення позову відсутні. Щодо тверджень позивачки, що заповіт посвідчено старостою в поза її робочий час, то даний факт також не є підставою для визнання заповіту нікчемним, такі обставини не свідчать про неналежне посвідчення заповіту. Одночасно, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17 вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відтак, висновки суду щодо оцінки доводів позивача про недійсність спірного заповіту викладені в редакції мотивів щодо нікчемності спірного заповіту\~ [PERSON] , складеного 16 січня\~2023 року, у зв`язку з неналежним його посвідченням. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Судові витрати понесені позивачкою, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить за її рахунок. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed