Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

У травні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича, про стягнення (повернення) коштів, в якій позивач просив суд: -стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар» на користь [PERSON] кошти у розмірі 27 309,98 грн. -стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича на користь [PERSON] винагороду виконавця у розмірі 2730,99 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. був вчинення виконавчий напис №68133 про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Авансар» заборгованість в розмірі 27 309,98 грн. На підставі вказаного виконавчого напису №68133 виданого 28.05.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Шарковим О.О. 01.10.2021 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП [NUMBER], при цьому 12.10.2021 приватним виконавцем Шарковим О.О. винесено постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження ВП [NUMBER] у зв`язку із стягнення коштів в повному обсязі. Також, позивач у позовній заяві вказує, що заочними рішенням по справі №761/38897/21 від 28.03.2023, яке набрало законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, 28 травня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за №68133, щодо стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «АВАНСАР» суми заборгованості у розмірі 27 309,98 грн. Позивач вважає, що оскільки виконавчий напис №68133 виданого 28 травня 2021 згідно рішення по справі №761/38897/21 від 28.03.2023 не підлягає виконанню, а виконавче провадження закрите, з нього безпідставно стягненні кошти у розмірі 30 040,97 грн., які останній просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом та позивач посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України просить суд позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2023 року було відкрито провадження в цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 26.03.2024 до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про долучення доказів, а саме рішення копію рішення від 28.03.2023 №761/38897/21. Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, 26.03.2024 до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Авансар» в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи. Відповідач Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Крегул Іван Іванович в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням (заочним) Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року у цивільній справі № 761/38897/21 позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задовольнити. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Остапенком Євгеном Михайловичем 28 травня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за №68133, щодо стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар» суми заборгованості у розмірі 27 309 грн. 98 коп. Рішення набрало законної сили 28.04.2023, про що міститься відповідна відмітка на копії рішення. Вказаним рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року у цивільній справі № 761/38897/21 встановлено наступні обставини. 28 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №68133, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авансар» заборгованість за кредитним договором № 200527815 від 12.05.2016 укладеного між [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитно-Інвестиційний Центр». Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича від 01.10.2021 було відкрито виконавче провадження № 67006723 з примусового виконання виконавчого напису № 68133 виданого 28.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем. Так, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича від 12.10.2021 про закінчення виконавчого провадження закінчено виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 68133 виданого 28.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем. У вказаній постанові зазначено, що рішення виконано фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом, авансовий внесок повернуто стягувачу. З боржника стягнуто 2730,99 грн. винагороди приватного виконавця. Таким чином, судом встановлено, що у виконавчому провадження виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 67006723 виданого 12.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. з позивача [PERSON] було стягнуто грошові кошти у розмірі 27 309,98 грн. та перерахована на користь відповідача ТОВ «Авансар», а також стягнуто та перераховано на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Шаркова Олександра Олександрович грошові кошти у розмір 2730,99 грн., як винагорода приватного виконавця. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Статтею 76 ЦПК України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено належність доказів належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсність обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають знач для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому відповідно до частини 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи те, що правова підстава для стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар» відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису зареєстрованого в реєстрі за № 68133 від 28.05.2021 таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з позивача на користь відповідача ТОВ «Авансар» коштів в розмірі 27309,98 грн. було безпідставним та підлягає стягненню на користь позивача. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Шаркова О.О. на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти - 2730,99 грн., яка згідно постанови про закінчення виконавчого провадження є винагородою приватного виконавця, оскільки вказана сума була стягнута з позивача на підставі Закону України «Про виконавче провадження» на користь приватного виконавця, як основна винагорода та витрати виконавчого провадження. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих написів нотаріусів. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 по справі № 201/8493/18. Так, підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати основної винагороди приватному виконавця та витрат виконавчого провадження є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». На час здійснення виконавчих дій, безпосередньо виконавчий напис № 68133 від 28.05.2021 не був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Суд зазначає, що виконавче провадження № 67006723 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із повним фактичним виконання виконавчого документа, а відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, позивачем в позовній заяві не зазначено та не надано доказів, що на час погашення заборгованості нею дії приватного виконавця були оскаржені і як наслідок, визначні в цій частині неправомірними. Враховуючи викладене, вказана сума у розмірі 2730,99 грн., яка стягнута з позивача, як основна винагорода приватного виконавця не може вважатись безпідставною набутою в розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки як уже було зазначено судом, вона була стягнута на підставі та відповідно норм Закону України «Про виконавче провадження». На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимоги та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 27309,98 грн., що становить борг за виконавчим документом, який був перерахований на рахунок стягувача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар»). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 975,90 грн. (90,90 %) пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь позивача.

Outcome: partial