Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У вересні 2022 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - позивач, ПрАТ «СК «Українська страхова група») звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 26 грудня 2019 року між позивачем та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2900-19-00085, предметом якого є страхування транспортного засобу «Mercedes-Benz GLE 250 d 4 MATIC», д.н.з. [NUMBER] . 11 жовтня 2020 року, о 23 год. 00 хв. в м. Києві по вул. Саксаганського, 40/85, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mercedes-Benz GLE 250 d 4 MATIC» (д.н.з. [NUMBER] ), під керуванням водія - [PERSON] , та транспортного засобу «Yamaha Vino» (д.н.з. [NUMBER] ), під керуванням водія [PERSON] . Згідно з постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення відповідачем Правил дорожнього руху України. 13 жовтня 2020 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. 28 жовтня 2020 року позивачем складено страховий акт № ДККА-73411 та розрахунок страхового відшкодування. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 61 688,71 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була. 10 лютого 2022 року позивачем на адресу відповідача було направлено претензію № 45817 з проханням в добровільному порядку сплатити суму страхового відшкодування, однак відповідач залишив її без задоволення. На підставі вищевикладеного, позивач просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 61 688,71 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Відповідач розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення рекомендованого поштового відправлення. На адресу Печерського районного суду м. Києва повернувся конверт, що адресований [PERSON] , з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Так, у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (61-185св23) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду сформував правовий висновок про те, що наявна в матеріалах справи довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Згідно з ч. 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26 грудня 2019 року між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-2900-19-00085, предметом якого є страхування транспортного засобу «Mercedes-Benz GLE 250 d 4 MATIC», д.н.з. [NUMBER] , рік випуску - 2016. Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року у справі № 752/22053/20, [PERSON] 11 жовтня 2020 року о 23 год. 00 хв. в м. Києві по вул. Саксаганського, 40/85, керуючи моторолером «Yamaha Vino» (д.н.з. [NUMBER] ) здійснив проїзд на забороняючий сигнал світлофора (червоний) та здійснив зіткнення з транспортним засобом «Mercedes» (д.н.з. [NUMBER] ), який рухався по вул. Володимирська на зелений сигнал світлофора, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. У постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року зазначається, що вина [PERSON] підтверджується відомостями, відміченими в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №004930 від 11 жовтня 2020 року, схемою місця дорожньо-транспортної пригоди та поясненнями. У постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року встановлено, що [PERSON] необхідно визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення. 13 жовтня 2020 року [PERSON] звернулась до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. 28 жовтня 2020 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» склав страховий акт № ДККА-73411 щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 61 688,71 грн, що було виплачено на підставі платіжного доручення № 26751 від 28.10.2020 року. Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За приписами статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Нормами пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо задоволення позовної заяви та стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 61 688,71 грн. Згідно з частиною першою ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини другої ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору у розмірі 2 481,00 грн підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: approved