Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що вона має двох дітей: дочку [PERSON] , 1991 року народження, сина [PERSON] , [INFO] ,і являється одинокою матір`ю. Враховуючи, що вона працює у Тернопільському національному педагогічному університеті імені Володимира Гнатюка , а тому має право на компенсацію додаткової відпустки з 2004 року. Відповідач відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову соціальну відпустку, як одинокій матері, а також, як одному із батьків, які мали двох або більше дітей віком до 15 років. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути в користь позивача з відповідача компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку в розмірі 94 000,00 грн. Представник Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка подав відзив на позов, в якому зазначив, що [PERSON] , народилась [INFO] та на момент подання позову мала 32 повних роки, а 18 років їй виповнилось у 2009 році. [PERSON] народився [INFO] та на момент подання позову мав 16 повних років. Батьком [PERSON] , згідно свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 25.02.2009 року, є громадянин України [PERSON] . З метою отримання компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку, окрім заяви про надання компенсації, копій свідоцтва про народження дитини та судового рішення про розірвання шлюбу, позивачка мала надати в університет один із вищезазначених або будь-який інший документ, що підтверджує відсутність участі батька у вихованні дитини за відповідний період. Однак позивачкою, до відповідної заяви, свого часу, не було додано жодних документів, які підтверджують факт не участі [PERSON] у вихованні [PERSON] за відповідний період, окрім раніше поданої університету довідки Тернопільського навчально-виховного комплексу №35 від 06.05.2016 р., №59, щодо періоду з 01.09.2015 р. и 06.05.2016 р.. У цьому зв`язку відповідача зазначає, що соціальна додаткова відпустка, котра передбачена статтею 19 Закону України «Про відпустки», надається один раз протягом календарного року і в цей час статус одинокої матері може змінитися, однак відповідних документів, крім вищевказаного як до дати звільнення позивачки з університету, так і разом з позовною заявою у справі, останньою не подавалось. Тому просить відмовити у задоволені позову. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві та просить відмовити у задоволені позову, у тому числі через пропуск строку на звернення до суду. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд встановив, що [PERSON] являється матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER] . Відповідно до довідки №334/05-17 від 16.05.2003, виданої відділом реєстрації актів громадського стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області, відомості про батька [PERSON] записані за вказівкою матері відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Згідно витягу №00042440935 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відомості про батька [PERSON] записані за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.02.2016, справа №607/1021/16-ц, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до пункту 38 наказу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 27.08.2003 р.,№50-к, трудові правовідносини із [PERSON] тривали за строковим договором у період з 27.08.2003 р. по 30.06.2005 р. Згідно із пунктом 2 наказу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 01.07.2005 р., №42-к, трудові правовідносини із [PERSON] тривали за строковом договором у період з 01.07.2005 р. по 30.06.2010 р. Відповідно до пункту 9 наказу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 15.05.2006, №27-к, трудові правовідносини із [PERSON] тривали за строковом договором у період з 15.05.2005 р. по 14.05.2013 р. Згідно із пунктом 8 наказу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 14.05.2013 р.,№23-к, трудові правовідносини із [PERSON] тривали за строковом договором у період з 15.05.2013 р. по 30.06.2016 р. Як вбачається з особової картки № [NUMBER] , заповнену на ім`я [PERSON] , в розділі «Сімейне становище» зазначено дітей: дочка [PERSON] , 1991 року народження, син [PERSON] , [INFO] , що свідчить про наявність у відповідача відомостей про дітей позивача, та про її сімейний стан. Відповідно до довідки №59 від 06.05.2016, виданої Тернопільським навчально-виховним комплексом №35 Тернопільської міської ради, що [PERSON] , 26.03.2007, дійсно навчається у 3-Б класі комплексу. За період з 01.09.2015 по сьогоднішній день його батько, [PERSON] , в школі не був, дитиною не цікавився. Наказом ректора Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка №297-к/тр від 16.08.2023, [PERSON] звільнено з 23.08.2023, за п. 2 ст. 36 КЗпП України, та надано компенсацію за невикористану відпустку за 27 днів. Згідно з листа Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка №1627/40-04 від 05.10.2023, Університет відмовив [PERSON] у надані грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову соціальну відпустку, як одинокій матері, а також, як одному із батьків, які мали двох або більше дітей віком до 15 років за період Вашої роботи в Університеті. Відповідно до довідки про доходи №000000000099 від 07.12.2023, [PERSON] нараховано за період з січня 2023 року по серпень 2023 року дохід в розмірі 172 855,30 грн. Згідно з листа Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №ПЗ/3.2/455-3В-23 від 20.11.2023, [PERSON] надавалася Тернопільським національним педагогічним університетом імені Володимира Гнатюка як одинокій матері оплачувальна відпустка терміном 10 календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку працівникам відповідно до статті 19 Закону України "Про відпустки". Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. За змістом частин першої, другої статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз указаної норми свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України). Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати. Відповідно до Конвенцією Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" N 95 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України "Про оплату праці" (стаття 1) термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 19 Закону України "Про відпустки" в редакції на момент звільнення позивача, одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Ця відпустка надається за календарний рік, а не за відпрацьований робочий рік. Вона може бути використана працівником у будь-який час протягом календарного року незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини. Якщо працівник, що має право на цю відпустку, з яких-небудь причин не скористався цим правом за декілька попередніх років, він може використати цю відпустку пізніше. На це вказує і Мінсоцполітики в листах від 20 вересня 2013 року N 807/13/155-13 і від 12 травня 2015 року N 256/13/116-15, підкреслюючи, що строк давності, після якого втрачається право на додаткову відпустку на дітей, чинним законодавством не встановлений. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" не обмежив дію безпосередньо цієї норми на період воєнного стану. Тому вона є чинною, а отже право працівника на отримання компенсації за невикористані дні відпустки під час воєнного стану не скасовано. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" вказано, що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала у Тернопільському національному педагогічному університеті імені Володимира Гнатюка з 1989 року по 23.08.2023. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України стосовно відпусток» від 22.10.2004, внесено зміни до частину першу статті 19 Закону України "Про відпустки" після слів "усиновила дитину" доповнити словами "одинокій матері", а саме жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Як встановлено судом, [PERSON] станом на 18.11.2004 являлася матір`ю [PERSON] , [INFO] , батько якої був записаний за вказівкою матері. Також, [INFO] в [PERSON] народився син [PERSON] , батьком якого являється [PERSON] , який з 01.09.2015 не приймає участь у вихованні сина. При цьому [PERSON] та [PERSON] розлучилися з 26.02.2016. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей» від 19.05.2009, внесено зміни до частини першої статті 19 Закону України "Про відпустки" у частині першій слова і цифру "відпустка тривалістю 7 календарних днів" замінити словами і цифрами "відпустка тривалістю 10 календарних днів". Одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена). Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. Отже, суд вважає, що [PERSON] являлася одинокою матір`ю і мала право на надання додаткової соціальної відпустки тривалістю 7 календарних днів згідно зі статтею 19 Закону України "Про відпустки", за період з 2004 по 2009, до досягнення повноліття дитиною [PERSON] . Крім цьому, [PERSON] отримала право, як одинока матір, на надання додаткової соціальної відпустки тривалістю 10 календарних днів згідно зі статтею 19 Закону України "Про відпустки", за період з 2015 по 2023, до дати звільнення з роботи. Суд не погоджується з міркуваннями відповідача, що позивач не надала відповідачу документів на підтвердження того, що вона є одинокою матір`ю, оскільки в особовій картці працівника зазначала про наявність у неї двох неповнолітніх дітей, вказавши їх дані та дати народження , а також сімейний стан. Тобто, відповідачу на момент звільнення позивача з роботи було відомо про те, що в позивача є двоє дітей, розлучена, і батько не приймає участь у вихованні сина, а тому за наявності сумнівів у правдивості вказаної інформації у особовій картці працівника стосовно сімейного статусу позивача нічого не перешкоджало відповідачу витребувати від позивача додаткові документи, які б підтверджували те, що позивач є одинокою матір`ю. Таким чином, відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані позивачу дні додаткової відпустки згідно зі статтею 19 Закону України "Про відпустки" за 2004 рік тривалістю 7 днів, за 2005 рік тривалістю 7 днів, за 2006 рік тривалістю 7 днів, за 2007 рік тривалістю 7 днів, за 2008 рік тривалістю 7 днів, за 2009 рік тривалістю 7 днів, за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2017 рік тривалістю 10 днів, за 2018 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 132 днів. Отже, при звільненні з роботи позивача, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як працівнику, яка має дітей, однак такої виплати не здійснив. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі N 640/24361/19, з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України , позивачці в день її звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена з вини роботодавця (у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів), що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України. Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки є законними та обґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі N 640/11699/21. Суд погоджується з розрахунком позивача розміру компенсації за невикористану додаткову відпустку на дітей, здійсненим за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. При цьому, суд зауважує, що відповідач не довів відсутність підстав для стягнення на користь позивача компенсації невикористаної нею відпустки на дітей, і власних розрахунків розміру такої компенсації не надав. Згідно пункту 2 наведеного Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до пункту 7 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67 та статей 71 - 73 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України. За період роботи позивача, загальна кількість календарних днів невикористаної щорічної соціальної додаткової відпустки складає 132 днів, на дату звільнення позивача, які підлягають компенсації. Розрахунок компенсації одного дня невикористаної відпустки, з урахуванням методики її розрахунку, яка визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати № 100, становить: 172 855,30 грн (сумарний дохід за 2023): 168 (кількість днів) = 1028,90 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, належних та допустимих доказів проведення повного розрахунку з позивачем у день звільнення відповідач не надав. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом в межах заявлених позивачем позовних вимог шляхом стягнення з Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 94 000,00 грн. , з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. Посилання представника відповідача на застосування строків, оскільки пройшло більше трьох місяців, суд зазначає. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України, у редакції до 19 липня 2022 року, було визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до частин 1-2 ст. 233 КзпП, в редакції від 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина 2 статті 233 КЗпП України). Тобто, з 19 липня 2022 трудовим законодавством змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду в справах про стягнення належних працівникові сум, зокрема й заробітної плати, а саме - встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами. З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому, тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов. Крім того, суд зауважує, що згідно зі змінами, внесеними до КЗпП України Законом N 540-IX від 30 березня 2020 року, Глава XIX Прикінцеві положення Кодексу викладені у наступній редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 N 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, з подальшим його продовженням. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу виплати позивачу компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2004-2009, 2015-2023 рік, а позивач звернувся з позовом 11.10.2023, підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності відсутні. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved