Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення сум за договором позики в розмірі 1\~136\~000 грн., інфляційних витрат в розмірі 138\~592 грн. та 3% річних в розмірі 90\~568,77 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що 17.01.2018 року [PERSON] отримав від нього грошові кошти в сумі 1\~136\~000 грн., що еквівалентно 40\~000 доларів США, строком до 05.04.2018 року, на підтвердження чого останній власноруч склав розписку. Після настання терміну повернення боргу відповідач ніяких дій, які б підтверджували його наміри повернути борг, не вчинив, вимоги щодо сплати боргу в добровільному порядку не виконує, від спілкування ухиляється, в зв?язку з чим позивач змушений звернутись до суду. Згодом, уточнивши предмет позову, просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму позики в розмірі 40\~000 доларів США та судові витрати у розмірі 10\~510 грн. (а.с.34). Ухвалою суду від 24.11.2021 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми інфляційних витрат в розмірі 138\~592 грн. та 3% річних в розмірі 90\~568, 77 грн. були залишені без розгляду (а.с.50). Представник відповідача позовні вимоги не визнав, подав пояснення, згідно яким зазначив, що фактично між сторонами було укладено не договір позики, а договір інвестування, який носив усний характер та полягав у тому, що позивач надав грошові кошти відповідачу у розмірі 29\~600 доларів США на купівлю пристроїв (машин) для майнінгу (добутку) біткоінів. Після придбання та перевезення пристроїв [PERSON] , не бажаючи ризикувати, оскільки сам процес майнінгу біткоїнів доволі складний та енергозатрат ний, запропонував [PERSON] налагодити самому процес виробництва біткоїнів та з отриманого прибутку повернути йому надані кошти 29 600 дол.США з відсотками, що в загальній сумі становило б 40\~000 дол.США. З метою отримання гарантій повернення наданої суми коштів, позивач примусив [PERSON] надати йому письмову розписку про нібито отримання ним в борг коштів в розмірі 40\~000 дол.США, яку останній, виходячи з довірливих партнерських відносин, та, сподіваючись на реалізацію запланованого бізнес проекту і написав 17.01.2018 р. вказану розписку. Вважає, що між сторонами відсутні правовідносини за договором позики, а фактично вбачається наявність правовідносин спільної діяльності ( купівлі-продажу, інвестування), факт отримання грошей в розмірі 40\~000 доларів США не підтверджений належними доказами по справі та спростовується наданими суду паперовими копіями електронного доказу, а тому позовні вимоги є необгрунтованими, на підставі чого просив у задоволенні позову відмовити (а.с.36, 53-56). Представник позивача подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача подав заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність відповідача та його представника, позовні вимоги не визнає. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України. Згідно з правилом ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст.\~215\~ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст.\~1046\~ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Частина 2 ст.\~1047\~ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України). При цьому, за змістом ч. 2 ст.\~1051\~ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Як \~вбачається \~з \~оригіналу \~розписки,\~між сторонами\~ \~ 17.01.2018\~р.\~ було\~укладено договір\~позики,\~відповідно до\~якого позивач\~передав,\~а відповідач [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 1\~136\~000 гривень, що еквівалентно 40\~000 доларів США, які зобов?язався повернути 05.04.2018 року (а.с.16). Але у визначений строк борг не повернув. Не встановлено судом і відповідачем не доведено, що розписка була безгрошова та/або написана відповідачем під впливом насильства (примусу) (ст.ст. 231 ЦК України) тощо. Отже, суд приходить до висновку, що між сторонами будо укладено саме договір позики, про що свідчить розписка, а з якою метою отримувались кошти, правового значення для договору позики не має. Крім того, не може суд погодитись і з запереченнями представника відповідача, що позивачем передавалась у позику лише сума в розмірі 29\~600 дол.США і відповідач має повернути позивачу саме вказану суму, оскільки з аналізу доказів у підтвердження вказаних обставин, а саме аудіо запису розмови від 17.01.2022 р. (та роздруківка розмови) (а.с.77, 58-76), зазначене не вбачається. А, навпаки, [PERSON] було звернуто увагу, що або [PERSON] має діяти в межах і відповідно розписці, або розписки не торкатись тощо (а.с.63). Згідно ч.1\~ст.1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, відповідно до ст.141 ЦПК України (а.с.1).

Outcome: approved