Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

представник позивача - адвокат Микитюк Степан Михайлович звернувся до Бродівського районного суду Львівської області з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Заявлені вимоги мотивують тим, що [PERSON] 13.01.2022 приблизно о 14.00 год., керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер [NUMBER] та, рухаючись ним автодорогою Т-14-10 сполученням «Броди-Лопатин-Радехів-Червоноград», що неподалік м.Броди Львівської області, при проїзді 1км, порушив вимоги Розділу 1 п.1.5, Розділу 2 п.п.2.3 б), д); Розділу 10 п.10.1; Розділу 12 п.12.1; Розділу 14 п.14.2 в) Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконавшись, що це буде безпечно та смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, розпочав маневр обгону попутного вантажного автомобіля, виїхав на зустрічну смугу та як наслідок допустив зіткнення із велосипедом марки «Україна», під керуванням [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер під час госпіталізації до КНП «Бродівська міська лікарня» Бродівської міської ради.Таким чином, [PERSON] своїми умисними діями порушив правила безпеки дорожнього руху, будучи особою, що керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України. 13 січня 2022 року відомості по данному факту ДТП було внесено до ЄРДР № 12022140000000020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Представник позивача зазначає, що в ході досудового розслідування в данному кримінальному провадженні позивача [PERSON] визнано потерпілим так, як [PERSON] був його батьком. Вироком Бродівського районного суду Львівської області від 24 лютого 2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк терміном три роки, на підставі ч. 1 ст. 76 КК України покладено на засудженого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Представник позивача стверджує, що власником транспортного засобу, на якому було вчинено злочин, що привів до смерті батька позивача [PERSON] є також другий відповідач по справі [PERSON] , яка також повинна нести відповідальність по відшкодуванню моральної і матеріальної шкоди, яка нанесена позивачу, як потерпілому в даному кримінальному провадженні, оскільки вона є власницею джерела підвищеної небезпеки. Представник позивача наголошує, що внаслідок неправомірних дій відповідачів по справі позивачу нанесена як матеріальна, так і моральна шкода. Так, матеріальні витрати на поховання батька, встановлення надгробного пам`ятника, поминальні обіди становлять 68363 гривні 26 копійок. Частина матеріальних витрат йому відшкодовано добровільно в сумі 33850 гривень (з них 500 доларів США, що на день відшкодування становило 13850 гривень і 20000 гривень), залишилось не відшкодованими матеріальні збитки на суму 34513 гривень 26 копійок. Крім того, позивачу нанесена і моральна шкода, яка полягає в тому, що він втратив найближчу людину, люблячого батька і порадника. Його покійний батько пішов із життя на 64 році, був досить здоровою і життєрадісною людиною і міг ще не один рік жити і тішити всю їх родину. Позивач постійно знаходиться в нервовому стресі, напруженні, втратив нормальний сон і відпочинок. Його спосіб життя докорінно змінився в гіршу сторону і це негативно відбувається на його здоров`ю, житті і роботі, не може змиритися з думкою, що батька немає в живих і більше ніколи його не побаче, не буде з ним спілкуватися, а в багатьох випадків і брати в нього різного роду поради. Його особисте життя стало набагато сумнішим. Звідси розмір моральної шкоди позивач оцінив в 1 000 000 (один) мільйон гривень. А тому, просить стягнути з відповідачів по справі [PERSON] і [PERSON] на користь позивача [PERSON] завдану матеріальну шкоду в сумі 34513 гривень 26 копійок в солідарному порядку, завдану моральну шкоду в сумі 1 000 000 (один) мільйон гривень в солідарному порядку та понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 10000 (десять) тисяч гривень. Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2023 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 16 січня 2024 року підготовче провадження у цивільній справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача адвокат Микитюк С.М. подав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити. Представник відповідачів адвокат Онищук Т.Н. подав заяву, в якій просить слухання справи проводити у його відсутності та відсутності відповідачів, з урахуванням пояснень наданих стороною відповідача. Адвокат Онищук Т.Н. до суду надав письмові пояснення на позовну заяву про стягнення матеріальної та моральної шкоди, де просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовити повністю. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задовільнити частково. Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 150000 грн. як відшкодування спричиненої моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. В обґрунтування покликається на те, що позовні вимоги до відповідача [PERSON] щодо стягнення заподіяної шкоди є безпідставними і необґрунтованими та не підлягають до задоволення, у зв`язку з тим, що на момент ДТП відповідач [PERSON] мав посвідчення водія відповідної категорії «Б» та на законній підставі володів автомобілем, керуючи яким спричинив ДТП, внаслідок якого наступила смерть [PERSON] саме він повинен нести відповідальність за завдання шкоди. Позивач вказує, що ним понесено витрати на поховання батька, встановлення надгробного пам`ятника та поминальні обіди у розмірі 68363,26 грн., з яких відповідачем [PERSON] добровільно відшкодовано 33850,00 грн., залишились не відшкодованим 34513,26 грн, які він просить стягнути. Позивачем до позовної заяви додано копії документів, які підтверджують, на його думку, понесені ним витрати: витрат на поховання у суму 5850,00 грн; витрат на встановлення надгробного пам`ятника у сумі 50650,00 грн; витрат на влаштування поминальних обідів у сумі 11863,26 грн. Зокрема, на підтвердження витрат на поховання надано товарний чек від 14.01.2022 року, виданий Підприємцем [PERSON] , на суму 5850,00 грн. Представник відповідача зазначає, що відповідачем не оспорюється обґрунтованість та підставність позивних вимог в даній частині, які однак є відшкодованими добровільно, що підтверджується як вироком Бродівського районного суду від 24.02.2023 року так і визнається позивачем, який зазначає у позовній заяві, що [PERSON] добровільно відшкодовано 34513,26 грн. Представник відповідача наголошує, що на підтвердження витрат понесених на встановлення надгробного пам`ятника позивачем надано копію договору на виготовлення надгробного пам`ятника №9 від 18.03.2022 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , бланку замовлення №205-Б від 18.03.2022 року та довідки (без дати її видачі та номеру). Однак, договір, бланк замовлення чи довідка ФОП не може бути належним доказом проведення господарської операції (виготовлення та встановлення пам?ятника) та відповідно понесення відповідних витрат, у зв?язку із чим заявлені і цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Окрім того, позивач просить стягнути понесені ним витрати на влаштування поминальних обідів у сумі 11863,26 грн та їх підтвердження надано копії рахунків від 16.01.2022 року із ресторану «Галичина» на суму 7660,00 грн та від 20.02.2022 року із кафе «Козино» на суму 4203,26 грн, однак представник відповідача наголошує, що вказані рахунки не містять жодних реквізитів, притаманних розрахунковим документам, а також поминальний обід не передбачений чинним законодавством України, він здійснюється після поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, не відноситься до облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству, не відноситься до витрат на поховання, а тому його вартість не підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . Також, представник відповідача зазначає, що відповідач [PERSON] не оспорює його винуватість у ДТП пригоді, внаслідок якої загинув батько позивача та спричинення такими його діями душевних страждань позивачу. Разом із тим, виходячи із принципу розумності і справедливості, вважає адекватною та співмірною сумою відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи № 439/304/22, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлено, що [PERSON] 13.01.2022 приблизно о 14.00 год., керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер [NUMBER] та, рухаючись ним автодорогою Т-14-10 сполученням «Броди-Лопатин-Радехів-Червоноград», що неподалік м. Броди Львівської області, при проїзді 1км, порушив вимоги Розділу 1 п.1.5, Розділу 2 п.п.2.3 б), д); Розділу 10 п.10.1; Розділу 12 п.12.1; Розділу 14 п.14.2 в) Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він керуючи транспортним засобом проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконавшись, що це буде безпечно та смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, розпочав маневр обгону попутного вантажного автомобіля, виїхав на зустрічну смугу та як наслідок допустив зіткнення із велосипедом марки «Україна», під керуванням [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер під час госпіталізації до КНП «Бродівська міська лікарня» Бродівської міської ради. Вироком Бродівського районного суду Львівської області від 24.02.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначино покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. На підставі ст.75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном три роки. На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покладено на [PERSON] обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання (а.с. 9-11). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14 січня 2022 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 вересня 1985 року [PERSON] народився [INFO] та його батьками були [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Позивачем до позовної заяви додано копії документів, понесення ним витрати: на поховання 5850,00 грн; витрат на встановлення надгробного пам`ятника 50650,00 грн; витрат на влаштування поминальних обідів у сумі 11863,26 грн. (а.с. 12-20). У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд України у постанові №6-145цс12 від 05.12.2012 року. Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Тобто правила статей 1187 ЦК України діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкта, завдяки яким діяльність з ними визнається джерелом підвищеної небезпеки. При цьому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Власник автомобіля є зобов`язаною особою та несе відповідальність перед потерпілим за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду у випадку, якщо в момент дорожньо-транспортної пригоди він керував транспортним засобом (тобто є заподіювачем шкоди) або у випадку, передбаченому частиною першою статті 1172 ЦК України. Наявність у [PERSON] реєстраційних документів на автомобіль марки «MitsubishiPajero», реєстраційний номер [NUMBER] на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди свідчить про надання згоди його власником ( [PERSON] ) на володіння транспортним засобом. Отже, [PERSON] володів транспортним засобом на правовій підставі, тобто за згодою власника. Відповідальність за відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на підставі положень частини другої статті 1187 ЦК України покладено на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Оскільки [PERSON] є власником транспортного засобу, однак в момент дорожньо-транспортної пригоди ним не володіла, отже, вона не є зобов`язаною особою за відшкодування шкоди, завданої [PERSON] . З огляду на зазначене, [PERSON] є зобов`язаною особою з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди саме він на правовій підставі володів транспортним засобом. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідальність, у таких випадках, несе винна особа, яка є водієм автомобіля чи особа, яка керувала таким автомобілем і з вини такої сталася ДТП. З урахуванням пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, якщо особа під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання майнової шкоди. Виняток із цього правила передбачено частинами третьою, п`ятою статті 1187 ЦК України, відповідно до яких особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом (власник, орендар, підрядчик тощо), звільняється від обов`язку відшкодування майнової шкоди, завданої транспортним засобом у випадках незаконного заволодіння автомобілем третьою особою, завдання майнової шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої особи. Вказані випадки повинні бути підтверджені належними доказами. У абз. 2 п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні справ про відшкодуванні шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року у справі № 450/3002/17. Таким чином, враховуючи, що на момент ДТП [PERSON] мав посвідчення водія відповідної категорії «Б» та на законній підставі володів автомобілем, керуючи яким спричинив ДТП, внаслідок якого наступила смерть [PERSON] саме він повинен нести відповідальність за завдання шкоди. Отже, позовні вимоги до [PERSON] щодо стягнення заподіяної шкоди не підлягають до задоволення. Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON] , як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен нести відповідальність за шкоду, в тому числі й моральну, завдану таким джерелом. Позивачем понесено витрати на поховання батька: витрати на поховання у суму 5850,00 грн; витрат на встановлення надгробного пам`ятника у сумі 50650,00 грн; витрат на влаштування поминальних обідів у сумі 11863,26 грн. На підтвердження витрат на поховання у суму 5850,00 грн. надано товарний чек від 14 січня 2021 року (а.с. 16). На підтвердження витрат понесених на встановлення надгробного пам`ятника у сумі 50650,00 грн. позивачем надано: договір на виготовлення надгробного пам`ятника №9 від 18.03.2022 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , бланку замовлення №205-Б від 18.03.2022 року та довідку про оплату (а.с. 12-15). У статті 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Щодо стягнення понесених витрати на влаштування поминальних обідів у сумі 11863,26 грн. - рахунки від 16.01.2022 року із ресторану «Галичина» на суму 7660,00 грн та від 20.02.2022 року із кафе «Козино» на суму 4203,26 грн. (а.с. 17 - 20), суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» вартість послуг та предметів ритуальної належності визначається на принципах оплати тільки тих послуг, що відповідають державним стандартам та нормативним документам. Зокрема, згідно листа Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України 19.11.2003 року № 193 про «Необхідний мінімальний перелік окремих видів ритуальних послуг» до необхідних ритуальних послуг входять: оформлення договору-замовлення на організацію та проведення поховання; оформлення свідоцтва про поховання; копання могили (викопування могили ручним або механізованим способом, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування намогильного насипу та одноразове прибирання території біля могили); монтаж та демонтаж намогильної споруди при організації під поховання в існуючу могилу; кремація тіл померлих; поховання та підпоховання урни з прахом померлих у колумбарну нішу, в існуючу могилу, у землю; зберігання урн з прахом померлих у крематорії; організація відправлення труни з тілом чи урни з прахом померлого за межі України; запаювання оцинкованої труни; замощення урни з прахом померлого в колумбарну нішу. Зі змісту вищенаведеної норми слідує, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними правовими поняттями, а тому поминальний обід, не входять до комплексу заходів щодо поховання. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.03.2018 р. у справі № 554/1793/15-ц. Проведення поминальних обідів не передбачено Законом України «Про поховання та похоронну справу» та не включено до Мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України 19.11.2003 року № 193, тому дані витрати у зв`язку з тим, що вони проводяться після поховання, не відносяться до витрат до поховання. Оскільки, поминальний обід не передбачений чинним законодавством України, він здійснюється після поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, не відноситься до облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству, не відноситься до витрат на поховання, а тому його вартість не підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . Судом встановлено, та не заперечується сторонами те, що відповідачем [PERSON] добровільно відшкодовано 33850,00 грн. А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріальної шкоди в розмірі 22 650,00 гривень - (5850+50650=56500-33850 = 22650). Діями відповідача [PERSON] потерпілому у вказаному вище кримінальному провадженні [PERSON] була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 1 000 000 грн., враховуючи характер та глибину фізичних та душевних страждань. У відповідності до ч. 1 ст. 23, ст. 1167 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У пунктах 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині) батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Так, син втратив батька, найдорожче в його житті. Його смерть однозначно спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань. Позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку із втратою близької людини, з яким він мав тісний соціальний зв`язок, порушено його нормальний спосіб життя, що потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту. При цьому суд зазначає, що сам факт загибелі батька під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд в своїй постанові від 02.11.2020 справа № 133/1238/17(провадження № 61-19345св19). Однак, враховуючи вище викладене, а також виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 200 000,00 гривень. Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. представником позивача надано договір про надання правничої допомоги від 10.11.2023, протокол погодження ціни (гонорару) до Договору про надання правової допомоги від 10 листопада 2023 року, з якого вбачається перелік виконаних адвокатом робіт, а також квитанцію від 13 листопада 2023 року про оплату послуг в розмірі 10 000 грн. Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, враховуючи категорію справи, обсяг виконаної роботи, зазначеної у акті, а також з огляду на принципи пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, зважаючи на заперечення представника відповідача зазначені у письмових поясненнях від 06.02.2024, суд приходить до висновку, що в користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 150,00 грн., який буде достатнім і справедливим, а також пропорційним наданій правничій допомозі. Також, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача слід стягнути судовий збір у дохід державного бюджету пропорційно розміру задоволеного позову. Оскільки судом із заявленого розміру 1 034 513, 26 грн. задоволено 222 650,00 грн., що становить 21,5 % від заявленої суми, суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 2 224,20 грн. Решту судового збору в розмірі 8 120,93 грн. пропорційно до відхиленої частини позову компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, згідно вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial