Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві позивачка зіслалася на те, 07.06.2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Відділом ДРАЦС Міловського РУЮ у Луганській області, актовий запис №11. За час спільного проживання у них з відповідачем народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Їх подальше з відповідачем сімейне життя не склалося, тож 03.02.2011 року рішенням Міловського районного суду Луганської області їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] з відповідачем розсталися остаточно, відповідач залишився проживати за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS] , позивачка ж спочатку деякий час проживала в Черкаській області, а згодом повернулася на свою батьківщину, а саме: м. Ананьїв, Одеської області. Після розірвання шлюбу, їх син, [PERSON] , залишився проживати з відповідачем, а їх донька, [PERSON] , котра народилася вже після розірвання шлюбу, проживала з позивачкою. Однак, у 2012 році позивачці вдалося повернути сина [PERSON] до неї, тож деякий час обидві дитини проживали з позивачкою. 24.07.2012 року за заявою [PERSON] Шполянським районним судом Черкаської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання їхніх неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Однак, невдовзі після винесення вищевказаного судового наказу, відповідач повернувся за їх сином, [PERSON] , та забрав його на постійне проживання до себе. Враховуючи бажання сина повернутися до батька, позивачка не стала перешкоджати в цьому. В зв`язку з тим, що син залишив позивачку, а аліменти повинні були стягуватися на утримання двох дітей, [PERSON] не стала подавати судовий наказ до органів ДВС для примусового стягнення аліментів. Згодом, коли місце проживання відповідача через окупацію Російської Федерації стало непідконтрольним Україні, потенційне примусове виконання вказаного судового наказу стало фактично неможливим. Оскільки їх донька [PERSON] народилася вже після розірвання шлюбу з відповідачем, та те, що вони проживали окремо, єдиним випадком коли відповідач бачив їх доньку був день, коли він приїхав за сином, оскільки після цього він ніколи не відвідував доньку. А оскільки на той час донька була немовлям та відповідно не могла усвідомлювати будь-які події в її житті, можна стверджувати, що вона ніколи в своєму житті не бачила батька. Після першого і останнього випадку, коли відповідач бачив їх доньку, він не приймає ніякої участі у належному вихованні доньки, не цікавиться її навчанням у школі, її фізичним та духовним розвитком. Відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання їх спільної дитини, ніколи не телефонував та не цікавився життям доньки, хоча зі свого боку позивачка не створювала для відповідача перешкод щодо його побачень та спілкування з дитиною. Навіть у день народження доньки, а також на новорічні та інші свята, дитина ніколи не отримувала не лише яких-небудь подарунків, але навіть усного привітання від свого батька. Отже, враховуючи відверте ігнорування відповідачем їх доньки [PERSON] , позивачка вважає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, а тому має бути позбавлений своїх батьківських прав. Підстави, які могли б свідчити про можливу зміну в ставленні відповідача до дитини, об`єктивно відсутні. Позивачка вважає, що перебуваючи на окупованій території, відповідач не мав намірів щодо повернення на території, котрі підконтрольні Україні. В зв`язку з чим, просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки, [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, а також з урахуванням постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року (у справі №201/6092/17, провадження №61-48215св18), відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. ст. 280,287,288 ЦПК України - заочно. Позивачка не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи органу опіки та піклування Ананьївської міської ради - Тищенко Ю.С. в судове засідання не з`явився, надіславши до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює асистентом вчителя інклюзивного класу, в якому навчається донька позивачки та відповідача, [PERSON] Батько дівчинки не цікавиться дитиною, її успіхами у навчанні, вона жодного разу його не бачила та не спілкувалася з ним. Всі шкільні питання вирішуються виключно з мамою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою позивачки, а неповнолітня [PERSON] її племінниця. Дитина від самого народження жодного разу не бачила свого батька, він життям доньки не цікавиться, ніяк не допомагає, в житті дитини батька не існує. Суд, заслухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). За правилами, визначеними статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 р. по справі «Савіни проти України» зазначається: «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Частинами 2 та 4 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копієюсвідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12). Згідно копії рішення Міловського районного суду Луганської області від 03.02.2011 року, шлюбміж [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.06.2005 року Міловським відділом РАЦС Луганської області за актовим записом №11 - розірвано (а.с.9). Згідно довідки про склад сім`ї №1639 від 22.12.2023 року, неповнолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом з матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 26.12.2023 року, було встановлено, що мати відповідально відноситься до виховання, утримання та розвитку своїх дітей. [PERSON] постійно контролює стан здоров`я дітей, за потреби лікує їх та проводить оздоровлення. Діти йдуть на контакт, охайно вдягнуті, ввічливо розмовляють з матір`ю. У дітей окрема кімната, окремі спальні місця, стіл для виконання уроків, ноутбук, шкільне приладдя та підручники. Діти забезпечені одягом, взуттям по сезону, речами особистої гігієни, раціон харчування відповідає віку дітей та нормам. Зі слів матері старша дочка, [PERSON] , має вроджені вади здоров`я: двобічна сенсоневральна туговухість. Мати з дітьми винаймає дві кімнати в будинку, проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Згідно характеристики, виданої директором Комунальної установи «Ананьївський ліцей №2 Ананьївської міської ради» від 29.12.2023 року, учениця 6 класу [PERSON] зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина, має середні досягнення у навчанні, по-товариськи ставиться до всіх дітей у класі, під час виконання завдань потребує постійної допомоги асистента вчителя, добра, чуйна, завжди охайна та доглянута. Мати приділяє належну увагу вихованню дитини, активно спілкується з асистентом вчителя та класним керівником, вчителями - предметниками, адміністрацією школи щодо позитивної динаміки освітнього процесу. Батько із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участь не бере. З класним керівником на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являється (а.с. 17). Згідно копії висновку органу опіки та піклування Ананьївської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ананьївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , виконавчий комітет Ананьївської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] по відношенню до малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] (а.с.49-50). Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, судом достовірно встановлено, що [PERSON] самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, в зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно його малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, суд зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Тобто, відповідач не позбавлений можливості все ж таки змінити своє ставлення до дитини та її виховання і у подальшому поставити питання про поновлення у батьківських правах (стаття 169 СК України), а також не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про надання йому права на побачення з дитиною (ст. 168 СК України).

Outcome: approved