Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме: встановлення факту належності [PERSON] , [INFO] , трудової книжки, виданої [INFO] . Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що у січні 2024 року він звернувся до відділу обслуговування громадян №21 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо зарахування до його страхового стажу період його роботи згідно трудової книжки, виданої [INFO] на ім'я « [PERSON] » російською мовою. На усне звернення заявника, працівники відділу обслуговування громадян №21 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в усній формі відмовили позивачу у зарахуванні до його стажу періоди роботи згідно трудової книжки , так як у його трудовій книжці, виданої 01.06.1973 р. на титульній сторінці зазначено його прізвище на російській мові « [PERSON] », що не відповідає прізвищу на російській мові « [PERSON] » згідно паспортних даних. Тобто, у трудовій книжці, виданій 01.06.1973 року невірно зазначено прізвище заявника на російській мові [PERSON] , а згідно з даними паспорта серії [NUMBER] його прізвище на російській мові зазначено, як [PERSON] . У своїй письмовій заяві заявник просить суд розглянути справу за своєї відсутності у судовому засіданні, про що підтримує заяву та просить її задовольнити. Заінтересована особа: представник Головного управління пенсійного фонду України у Дніпропетровській області звернулася з клопотанням про розгляд заяви без її участі, та просить ухвалити рішення на розсуд суду. У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ч. 1ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документів, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Частинами 3, 4ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст.81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявник у справі, у січні 2024 року звернувся до відділу обслуговування громадян №21 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, з вимогою щодо зарахування до його страхового стажу період його роботи згідно трудової книжки, виданої 01 червня 1973 року на ім'я « [PERSON] » російською мовою. На усне звернення заявника, працівники відділу обслуговування громадян №21 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в усній формі відмовили позивачу у зарахуванні до його стажу періоди роботи згідно трудової книжки , так як у його трудовій книжці, виданої 01.06.1973 р. на титульній сторінці зазначено його прізвище на російській мові « [PERSON] », що не відповідає прізвищу на російській мові « [PERSON] » згідно паспортних даних. Тобто, у трудовій книжці позивача, виданій 01.06.1973 року невірно зазначено прізвище заявника на російській мові [PERSON] , а згідно з даними паспорта серії [NUMBER] його прізвище на російській мові зазначено, як [PERSON] . В поданій до суду заяві про встановлення юридичного факту, долучено копію трудової книжки (російською мовою) на ім`я « [PERSON] , [INFO] . Згідно копії паспорта громадянина України, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що він виданий на прізвище « [PERSON] », російською мовою. Відповідно до п.2.4 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників`записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. У пункті 1Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення,зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 року № 637- за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частини третьої статті12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, §58, ЄСПЛ,від 10 лютого 2010 року). Таким чином, на підставі вищевикладеного, судом встановлено, що трудова книжка належить [PERSON] , [INFO] . З наведеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника та необхідності їх задоволення. Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованим та таким, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved