Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до Міністерства юстиції України та Державної Казначейської служби України в якому просить визнати факт призначення позивачу вироком апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, таким що не відповідає гарантіям ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року» у зв`язку з нескінченністю в Україні життєвого позбавлення волі, як виду покарання під час його виконання, а також стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби на користь позивача шляхом списання з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду завдану йому: призначенням кримінального покарання, що порушує гарантії ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року», в сумі 964600,00 грн. та тривалим не усуненням встановленої у рішенні ЄСПЛ «Пєтухов проти України» системної проблеми порушення гарантій ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року», чим позивачу була заподіяна моральна шкода в сумі 80291,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.11.2003 вироком Апеляційного суду Харківської області позивача було визнано винним у скоєнні особливо тяжкого злочину та засуджено до довічного позбавлення волі. 22.06.2004 ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вищевказаний вирок у частині призначеного позивачу покарання залишено без змін. Наразі позивач відбуває покарання у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань». 12.03.2019 рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», яке набрало законної сили 09.09.2019 було встановлено, зокрема, порушення державою Україна вимог статті 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року», у зв`язку з тим, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі неможливо скоротити. Разом з тим, з моменту ухвалення 12.03.2019 Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України» та до сьогодні не усунута встановлена у вказаному рішенні системна проблема порушення гарантій статті 3 «Конвенції про захист прав людини» та основних свобод, 1950 року», яка зобов`язує державу Україна до здійснення заходів загального характеру, які передбачають що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи, зокрема, системи перегляду довічних вироків (п. 194 вказаного рішення ЄСПЛ). Неправомірна бездіяльність держави Україна з цього приводу продовжує як наслідок порушення відносно позивача його прав та гарантій ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року». Позивач зазначає, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена Законом (рішення ЄСПЛ «Станков проти Болгарії», заява 68490/01, від 12.07.2007 п.62). Неможливо точно визначити матеріальний еквівалент моральних страждань, душевних переживань особи, коли питання стосується призначення особі нелюдського покарання. особливо коли відшкодування моральної шкоди за призначення особі покарання, відповідного гарантіям ст. 3 «Конвенції про захист прав людини» та основних свобод, 1950 року», на законодавчому рівні в державі Україна не визначено. З огляду на вище викладене позивач вважає, що заявлена у справі сума компенсації моральної шкоди заподіяної йому присудженням покарання відповідає гарантіям ст. 3 «Конвенції про захист правами людини і основних свобод, 1950 року» може бути достатньо обґрунтована положеннями ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди заподіяної громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» від 01.12.1994 року, що підлягають у цьому випадку застосуванню на підставі ч. 9 ст. 10 ЦПК України, оскільки спірні відносини у цій позовній заяві не врегульовані Законом. Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди заподіяної громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» моральна шкода заподіяна слідством чи судом, розраховується у сумі щонайменше одного мінімального розміру заробітної плати за кожний місяць перебування особи під слідством чи судом. Враховуючи викладене, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Волкової С.Я. від 19.10.2022 відкрито провадження та призначено справ до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 22.12.2022 представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. подала відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що з метою вжиття заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду у справі «Петухов проти України» Міністерством юстиції України було розроблено проекти Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», зареєстрований у Верховній Раді України № 4048, та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», зареєстрований у Верховній Раді Україні № 4049. Зазначеними законопроектами передбачено запровадження механізму розгляду клопотань про перегляд покарань у виді довічного позбавлення волі. Також представник відповідача зазначав, що позивачем не доведена протиправна бездіяльність Міністерства юстиції України, яка б завдала останньому моральної шкоди, а відтак відсутні обов`язкові елементи складової якою суд повинен керуватися при визначенні моральної шкоди відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4, а саме: наявність протиправного діяння її заподіювача та причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням. 20.12.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначав, що законопроекти № 4048 та 4049 були зареєстровані в ВРУ 08.12.2020 та 03.09.2020 відповідно. Таким чином, лише після одного року з дня прийняття Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України», Міністерство юстиції України розробило і подало на розгляд ВРУ вищенаведені законопроекти, що у свою чергу є тривалим не усуненням системної проблеми порушення гарантій ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року». Також позивач наголошував, що 10.12.2020 Європейський суд з прав людини ухвалив аналогічне по справі «Пєтухов проти України» рішення по справі «Лопата та інші проти України», в якому була і заява позивача № 63910/19, у зв`язку з чим відносно позивача вчиняється системне порушення ст. 3 Конвенції, аналогічне раніше встановленому порушенню у справі «Пєтухов проти України». 23.12.2022 представник Державної казначейської служби України - Пальчик В.О. подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що на підставі ст. 56 Конституції України, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними чи бездіяльністю органів державної влади. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Крім того, згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках вказаних у цій статті. Натомість, позивач не посилається на жодну з визначених законом підстав і не надає жодного доказу, що свідчить про необґрунтованість його вимог. На підставі викладеного представник відповідача вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки незаконність дій та рішень суддів у кримінальній справі не встановлена належним чином. 28.12.2022 представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. подала заперечення на відповідь на відзив в яких зазначила, що у відповіді на відзив позивач посилається на те, що 10.12.2020 Європейским судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «Лопата проти України», яке є подібним рішенню у справі «Пєтухов проти України», у якій суд об`єднав та розглянув заяви, в яких заявники скаржилися на їх покарання у вигляді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення, в тому числі і заяву позивача № 63910/19, однак [PERSON] не посилається на рішення у справі «Лопата проти України» в обґрунтування заявлених позовних вимог. Ухвалою суду від 13.01.2023 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до розпорядження керівника апарату Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2023 № 207 здійснено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Печерського районного суду м. Києва, відповідно до якого головуючим у справі суддею призначено [PERSON] . Ухвалою суду від 04.07.2023 справи прийнято в провадження судді Новака Р.В. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засідання підтримав свої вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Міністерства юстиції України - Євглевська О.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши сторін по справі, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Судом встановлено, що 24.11.2003 вироком Апеляційного суду Харківської області позивача було визнано винним у скоєнні особливо тяжкого злочину та засуджено до довічного позбавлення волі. 22.06.2004 ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вищевказаний вирок у частині призначеного позивачу покарання залишено без змін. Наразі позивач відбуває покарання у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань». 12.03.2019 рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», яке набрало законної сили 09.09.2019 було встановлено, зокрема, порушення державою Україна вимог статті 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року», у зв`язку з тим, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі неможливо скоротити чи переглянути з перспективою можливого звільнення, що, в свою чергу, зі слів позивача завдало йому моральної шкоди, яку [PERSON] оцінив у 944600,00 грн, а також довготривале не усунення з боку Держави України в особі Міністерства юстиції України встановленої у вищевказаному рішенні системної проблеми завдало [PERSON] моральної шкоди в розмірі 80291,00 грн. З рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України № 2» вбачається, що розглядаючи твердження заявника, що його покарання у виді довічного позбавлення волі було таким, яке неможливо скоротити, ЄСПЛ звернув увагу на загальні принципи, сформульовані у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства (VinterAnd Othersv The UnitedKingdom), пункти 103-122). Згідно вказаних принципів Конвенцією не заборонено застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів. Однак, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути dejure ide factoтаким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливості перегляду. Такий перегляд повинен охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Тому закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не тільки загальною вимогою принципу верховенства права, а й лежить в основі процесу реабілітації, який може ускладнитися, якщо порядок перегляду покарання та перспективи звільнення є неясними або невизначеними. Отже, засуджені, яким було обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право від самого початку знати, що вони повинні зробити для того, щоб питання про їхнє дострокове звільнення було розглянуто та за яких умов (пункт 168 Рішення). Застосовуючи вказані принципи у справі за заявою скаржника, Суд зазначив, що в Україні засуджені до довічного позбавлення волі можуть розраховувати на звільнення лише у двох випадках: якщо вони страждають на серйозне захворювання, несумісне з подальшим триманням під вартою, або якщо помилувані Президентом (пункти 73 ,74, 79, 82 і 86 Рішення). Проте у першому випадку подальше одужання, якщо таке можливо, означає кінець свободи цієї особи та її повернення до установи виконання покарань (пункти 73, 169 Рішення). Водночас, зміна покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку зі смертельним захворюванням означає лише те, що засудженому дозволяється померти вдома або у хоспісі, а не у стінах установи виконання покарань, не може вважатися «перспективою звільнення» (Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (VinterAnd Othersv The UnitedKingdom), заява № 66069/09 та 2 інші, пункт 127, та «Матіошаітіс та інші проти Литви» (Matiosaitis and others v. Lithuania), заява № 22662/13 та 7 інших, пункт 162). Міжнародною судовою установою в рамках справи за заявою скаржника проаналізовано законодавство та практику здійснення президентського помилування, що є єдиною можливістю пом`якшити покарання у виді довічного позбавлення волі в Україні. Суд дійшов висновку, що засуджені, яким обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, від самого початку не знають, що вони повинні робити для того, щоб питання про їхнє дострокове звільнення було розглянуто та за яких умов. Разом із тим, ЄСПЛ погодився з аргументами скаржника, що обчислення двадцятирічного строку позбавлення волі, що замінює довічне позбавлення волі у випадку президентського помилування, тлумачиться по-різному. Підстави для застосування обчислення невідомі (пункти 157, 176 Рішення). Існуючий Порядок помилування в Україні не зобов`язує ні Комісію у питаннях помилування, ні Президента України обґрунтовувати свої рішення, прийняті за клопотаннями про помилування. Крім того, відсутність у Президента України та підконтрольних йому органів державної влади зобов`язання обґрунтовувати свої рішення за клопотаннями про помилування, обтяжується відсутністю процедури будь-якого судового перегляду цих рішень. Суд визнав, що за таких обставин здійснення засудженими до довічного позбавлення волі свого права на перегляд їхнього покарання через президентське помилування не захищено достатніми процесуальними гарантіями. З урахуванням викладеного Суд указав, що в Україні президентські повноваження щодо здійснення помилування ґрунтується на принципі гуманності, а не порядку, заснованому на пенологічних підставах із незалежними процесуальними гарантіями щодо перегляду ситуації засудженого для можливої зміни його покарання у виді довічного позбавлення волі. Давши оцінку статистичній інформації, ЄСПЛ зазначив, що наразі в Україні було задоволено лише одне клопотання про помилування засудженої до довічного позбавлення волі (пункт 93 Рішення), це означає, що на практиці такі засуджені не мають перспектив на задоволення їхніх клопотань про помилування (пункт 186 Рішення). Сукупність проаналізованих вищенаведених фактів дали можливість Суду дійти до висновку про порушення статті 3 Конвенції, у зв`язку з тим, що покарання скаржника у виді довічного позбавлення волі неможливо скоротити. Як убачається з рішення Суду, міжнародні стандарти вимагають, щоб у осіб, котрих засуджено до довічного позбавлення волі, існувала реалістична перспектива звільнення від такого покарання. Такі засуджені мають право знати, коли та на яких підставах може бути розглянуте питання про їхнє дострокове звільнення. ЄСПЛ указав, що в Україні для засуджених до довічного позбавлення волі немає реального механізму перегляду призначеного покарання за вироком суду, оскільки процедура помилування, котра передбачена статтею 87 Кримінального кодексу України, є невизначеною, має винятковий характер та застосовується стосовно індивідуально визначеної особи. Судом встановлено, що існуючий в Україні режим для засуджених до довічного позбавлення волі є несумісним з метою реабілітації. Міжнародна судова установа констатувала в цій справі, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, що свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Суд зазначив, що характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави відповідача вимагається впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Тож, встановлені порушення Конвенції щодо скаржника полягають у відсутності в Україні будь-яких законодавчих норм щодо забезпечення паліативного лікування засуджених в установах виконання покарань, а також відсутності законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання. Таким чином, у справі «Петухов проти України №2» ЄСПЛ установлено системну проблему в Українському законодавстві, яку можна подолати заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування. У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції і пошук шляхів усунення цих порушень та вжиття зазначених у статті 13 Закону № 3477-IV заходів загального характеру. За вказаною нормою Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» такі заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлено рішенням Європейського суду, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження заяв до Суду проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Європейському суді. Водночас, за результатами розгляду ЄСПЛ справи «Лопата проти України», в якій безпосередньо була заява [PERSON] №63910/19, яка за своїм змістом аналогічна справі «Пєтухов проти України» було постановлено одноголосно, що було порушено ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити (а.с. 61 том 2). Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання факту призначення позивачу вироком апеляційного суду Харківської області від 24.11.2003 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, таким що не відповідає гарантіям ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року» у зв`язку з нескінченністю в Україні довічного позбавлення волі, як виду покарання під час його виконання, оскільки такий факт вже встановлений в рішенні ЄСПЛ «Лопата проти України» від 10.12.2020. Крім того, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби на його користь моральної шкоди в розмірі 944600,00 грн, у зв`язку з призначенням покарання, що порушує гарантії ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року», оскільки рішенням ЄСПЛ «Лопата проти України» від 10.12.2020 також ухвалено, що встановлення порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, що неможливо скоротити, становить достатню справедливу сатисфакцію моральної шкоди, якої зазнав заявник у зв`язку з його скаргою на те що його покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. Щодо вимоги позивача про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби на його користь моральної шкоди в розмірі 80291,00 грн спричиненої тривалим не усуненням встановленої у рішенні ЄСПЛ «Пєтухов проти України» системної проблеми порушення гарантій ст. 3 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року» слід зазначити наступне. Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України регулюються Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 3477-ІV, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені Законом України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 № 784, якою затверджено Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, на Міністерство юстиції України покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді, координації виконання його рішень, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Європейського суду, які здійснюються Міністерством юстиції в установленому порядку через Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини. Згідно частини першої статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 2 Закону України рішення Європейського суду є обов`язковим для виконання Україною. Остаточні рішення Європейського суду передаються КМ РЄ, який наділений виключними повноваженнями контролювати виконання державами таких рішень. Рішення Європейського суду вважається виконаним в повному обсязі після ухвалення на засіданні КМ РЄ відповідного рішення (резолюції). Відповідно до ст. 1 Закону України з метою виконання рішення Європейського суду крім виплати відшкодування державою вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, спрямовані на усунення конкретного порушення, визначеного в рішенні Європейського суду, та заходи загального характеру, спрямовані на усунення підстав для надходження до Європейського суду аналогічних заяв проти України у майбутньому. Згідно статті 10 Закону України додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitution in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану стягувана здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом. Контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні, що здійснюються під наглядом КМ РЄ, покладається на орган представництва. Заходами загального характеру відповідно до статті 13 Закону України є: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Європейського суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку КМ РЄ - державою-відповідачем відповідно до рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень. На виконання вимог Закону України орган представництва (Міністерство юстиції України в особі Уповноваженого) протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Європейського суду про набуття рішенням статусу остаточного надсилає стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів, а також надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Європейського суду у справі проти України. Крім того, протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття рішенням статусу остаточного орган представництва надсилає стислий виклад рішення Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, всім державним органам, посадовим особам і іншим суб`єктам, безпосередньо причетним до справи, за якою постановлено рішення, разом з повідомленням про необхідність вжиття заходів індивідуального та загального характерів, розповсюдження інформації про рішення серед нижчих органів тощо. Варто зауважити, що це дозволяє забезпечити відповідність національних рішень практиці Європейського суду та запобігти порушенням у майбутньому. Для належного виконання рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України» від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Європейського суду. З метою координації виконання вказаного рішення Європейського суду про його ухвалення органом представництва (Міністерством юстиції в особі Уповноваженого) було повідомлено Офіс Президента України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України, органи судової влади та інші органи з проханням взяти до уваги та врахувати висновки Європейського суду у цій справі, а також довести їх до відома працівників. Так, з метою вжиття заходів загального характеру на виконання рішення Європейського суду у справі «Петухов проти України (№ 2)» Міністерством юстиції України було розроблено проекти Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», зареєстрований у Верховній Раді України № 4048, та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», зареєстрований у Верховній Раді Україні № 4049. Зазначеними законопроектами передбачено запровадження механізму розгляду клопотань про перегляд покарань у виді довічного позбавлення волі. Проектом Закону № 4049 пропонується внести зміни до статті 82 Кримінального кодексу України, якими визначається можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким після фактичного відбування нею не менше десяти років покарання у вигляді довічного позбавлення волі. У такому випадку покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років. Також проектом Закону № 4049 пропонується внесення змін до статті 81 КК України, якими передбачити, що умовно-дострокове звільнення може бути застосоване після фактичного відбування засудженим не менше трьох четвертей строку покарання призначеного судом, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Крім того, проектом Закону № 4049 пропонується розділ II прикінцевих та перехідних положень КК доповнити новим пунктом 22, яким визначається можливість засудженим до довічного позбавлення волі, які на день набрання чинності цим Законом відбули понад десять років призначеного судом покарання, право на заміну такого покарання на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до двадцяти років, але при цьому загальний строк такого покарання не повинен бути меншим як двадцять п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 15.02.2022 № 2035-ІХ вказані проекти Законів включені до порядку денного сьомої сесії Верховної Ради України дев`ятого скликання. Зазначені законопроекти прийняті Верховною Радою України в першому читанні. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що органом представництва (Міністерством юстиції в особі Уповноваженого) у наданих повноважень було вжито усі необхідні заходи відповідно до його компетенції для забезпечення координації виконання рішення Європейського суду у справі «Петухов проти України (№ 2)», у зв`язку з чим у позивача відсутні підстави стверджувати про протиправну бездіяльність держави, яка полягає у тривалому не усуненні системної проблеми порушень гарантій статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, суд звертає увагу, що при нормативно-правовому регулюванні своїх вимог позивач посилається на Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 1167, 1174, 1176 ЦК України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)». Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 справа № П/9901/370/18). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. (ст.55 Конституції України). У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). В пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Збитками (майновою шкодою) є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитки відшкодовуються у повно обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ст.22 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При цьому, з урахуванням положень ст.ст. 16, 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана в тому числі внаслідок процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Для настання відповідальності перед позивачем обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними. Вина є підставою для відповідальності. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснюється за рахунок державного бюджету. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності протиправної бездіяльності з боку відповідача-1, причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Держави Україна в особі Міністерства юстиції України та наслідками, зазначеними позивачем у позові. Відтак, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed