Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов обгрунтовує тим, що з відповідачем вона познайомилась у квітні 2006 року в м. Вараш (попередня назва - м. Кузнецовськ) Рівненської області. На той час відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, де народилося двоє дітей. У липні 2006 року вони з [PERSON] відпочивали на морі в м. Євпаторія. Зазначає, що вона з відповідачем проживали спільно в квартирі у м. Вараш, яку він винаймав та у її мами, а з 2009 року вони постійно проживали у її матері. У 2010 році, відповідач забрав дітей від першого шлюбу до себе та в подальшому перевіз їх до м. Луцьк, де вони проживали у його брата з дружиною. Вона приїздила до м. Луцька, де вони проживали разом з дітьми у брата відповідача, а коли він приїздив до м. Вараш, вони проживали у неї. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 15.12.2011 шлюб між відповідачем та [PERSON] розірвано, дітей залишено проживати з відповідачем. У грудні 2012 року, вона з відповідачем та його дітьми почали проживати в орендованій квартирі по [ADDRESS] . В той час, коли [PERSON] їздив на заробітки, вона продовжувала жити з його дітьми, годувала, прибирала, купувала речі, доглядала за дітьми, відвідувала батьківські збори, робила з дітьми домашні завдання, піклувалась про них. Зазначає, що в них була повноцінна сім`я, з усіма правами та обов`язками, притаманними подружжю, а саме спільний побут, спільний бюджет, спільні права та обов`язки. Коли було прийнято рішення про купівлю власного житла, вона вела перемовини з ріелтором та підшуковувала квартиру, а коли їхній вибір було зроблено на квартирі по [ADDRESS] , то вона спілкувалася з продавцями і домовлялася щодо купівлі-продажу. 13.05.2013 була придбана квартира, її покупцем виступив відповідач. Після купівлі квартири, вони одразу туди переїхали, а 30.05.2014 зареєстрували шлюб. В подальшому вона проводила ремонт у спільній квартирі, займалася купівлею меблів та облаштуванням житла. Оплачував усе це відповідач із спільного бюджету. З 2012 року вона не працювала та на прохання відповідача займалася дітьми та сімейним побутом. Таким чином, починаючи з 28.12.2011 по 30.05.2014 вони з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка. З урахуванням наведеного, вважає, що вона має право на частку квартири, яка є спільною власністю подружжя. Крім цього, за час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано транспортний засіб марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який є майном набутим подружжям за час шлюбу. Посилаючись на викладене, позивач просить суд, встановити факт її спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , з 28.12.2011 по 30.05.2014. Визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею право власності на частку вказаної квартири, як частку у спільній сумісній власності подружжя. Провести поділ нажитого майна подружжя - автомобіля марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , стягнувши з [PERSON] на її користь частку його вартості, а саме 231662,00 грн. Стягнути з відповідача на її користь понесені у справі судові витрати. Ухвалою судді від 28.09.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 28.09.2023 вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою суду від 02.10.2023 вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 10.11.2023 від відповідача надійшли письмові пояснення у яких він позовні вимоги визнав частково, а саме в частині поділу автомобіля. Зазначив, що з позивачем познайомився в 2006 році в м. Вараш, на той час він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. З того часу він з позивачем періодично зустрічався та їздили разом на відпочинок, після чого спілкування припинилося. У 2008 році він відновив спілкування з позивачем, проте проживав разом із першою дружиною. З 2009 року він почав проживати один в орендованій квартирі в м. Вараш, їздив на роботу за кордон, звідки мусив повернутися через те, що його дружина залишила дітей. Забравши дітей, він переїхав проживати до свого брата в м. Луцьк. В подальшому він знайшов квартиру по [ADDRESS] , яку орендував та проживав там з дітьми. За час проживання в орендованій квартирі, він спілкувався з позивачем, яка інколи приїздила до нього. Через деякий час, він придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , на придбання якої позичив у брата 30000 доларів США. Вказує, що він самостійно оформляв разом з продавцями договір купівлі-продажу квартири, позивач не була присутня при його укладенні. Одразу після купівлі квартири, він з дітьми туди переїхали та розпочали ремонт. Оскільки його спілкування з позивачем ставало все частішим та покращувалося, вони частіше спілкувалися та бачилися у зв`язку з чим, він вирішив запропонувати позивачу одружитися та 30.05.2014 вони зареєстрували шлюб. Зазначає, що позивач не довела факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та набуття за цей час квартири [ADDRESS] , яка на її думку є об`єктом спільного майна подружжя. Посилаючись на викладене, відповідач просить суд відмовити позивачу в цій частині позовних вимог. 15.11.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач та її представник заявлений позов підтримали та просили задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Позивач суду пояснила, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 28.12.2011 по 30.05.2014, їхнім стосункам були притаманні всі ознаки сім`ї, вони спільно проживали, вели спільний бюджет та мали спільний побут, вона замінила дітям відповідача матір, опікувалася за ними в періоди коли відповідач їздив на заробітки. Спірна квартира була придбана за рік до укладення шлюбу, на кошти, які в тому числі належали їй та були позичені її матір`ю та родичами, вона самостійно займалася проведенням ремонту у придбаній квартирі, купувала меблі та побутову техніку. У зв`язку з тим, що відносини між нею та відповідачем будувалися на довірі та любові, вона не збирала жодних доказів на підтвердження обставин про які вказує у позовній заяві. Відповідач та його представник, в судовому засіданні, заявлений позов визнали частково, а саме в частині поділу транспортного засобу, в решті позовних вимог, просили відмовити. Відповідач пояснив суду, що він був знайомий з позивачем тривали чай, вони декілька разів їздили на відпочином, проте їх відносини обмежувалися лише спілкуванням, оскільки він перебував у іншому зареєстрованому шлюбі. Коли він переїхав до м. Луцька разом з дітьми та після придбання власної квартири, він з позивачем почали більше спілкуватися, вона приїздила до нього в гості та вони спільно проводили час. У травня 2014 було прийнято рішення про реєстрацію шлюбу. Вже перебуваючи в шлюбі, він придбав транспортний засіб марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за кошти, які заробив за кордоном, проте, оскільки він куплений за час перебування у шлюбі з позивачем, то на нього поширюються режим спільної сумісної власності подружжя, а тому не заперечує щодо компенсації позивачу визначеної нею частки за частку вказаного автомобіля. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши надані докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Щодо позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] , з 28.12.2011 по 30.05.2014, визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнанні за [PERSON] права власності на частку вказаної квартири, як частку у спільній сумісній власності подружжя, суд виходить з наступного. Сторони з 30.05.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час розгляду справи сторони ствердили, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2013, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . 13.05.2013 за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с. 70-71). Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У постанові Верховного Суду від 23.09.2011 в справі № 204/6931/20 викладена така правова позиція «…що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.» Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Так, з договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Красневичем О.А. 13.05.2013, встановлено що підписанням цього договору [PERSON] стверджує, що на момент підписання даного договору не перебуває у зареєстрованому шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю, а придбана ним квартира буде належати йому на праві особистої приватної власності (п.4.4 Договору) (а.с.70 на звороті). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що син [PERSON] навчався в класі, де вона була класним керівником, через рік після того як син почав в неї навчатися, [PERSON] . представин їй [PERSON] , як дружину та повідомив, що їде на роботу за кордон. В той час дітьми опікувалася [PERSON] . На випускному сина вони були разом як пара. Зазначила, що їй невідомо хто і за які кошти купував квартиру [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] з двома дітьми орендувала у нього квартиру до травня 2013 року, чоловіка він не бачив, орендну плату вносила позивач. Допитана у судовому засіданні в якості свідка дружина брата відповідача [PERSON] зазначила, що до реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали окремо. Вона познайомилася з позивачем у 2012 році, [PERSON] представив [PERSON] як свою подругу. Вони зустрічалися, у них був окремий бюджет, [PERSON] допомагала [PERSON] виховувати дітей. Вони з чоловіком в 2013 році позичили [PERSON] 30000 доларів США для купівлі квартири для нього та його дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] зустрічалися тривалий час, проживали у м. Вараш в матері позивача, а потім переїхали до м. Луцьк разом з дітьми [PERSON] . Зазначає, що вона позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 доларів США як завдаток за квартиру, а пізніше кошти на ремонт в квартирі, позичені кошти віддавала мати позивача. Їй не відомо чи на час придбання квартири [PERSON] проживала з [PERSON] , як чоловік та жінка. В своїх поясненнях свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, вказала, що її донька почала проживати з [PERSON] з 2009 року у м. Вараш, а в 2011 році вони переїхали до м. Луцьк. Вона давала дочці кошти на придбання квартири 5-7 тисяч доларів. Зазначила, що їй не відомо чи був у сторін спільний бюджет. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона познайомила сторін. В 2011 році, коли перша дружина [PERSON] залишила дітей, він забрав їх до м. Луцька, де вони почали проживати разом з [PERSON] як пара. Зазначила, що квартиру вони купили разом, проте їй невідома сума за яку квартира була куплена та хто і скільки давав на це коштів. Свідок [PERSON] ствердила, що [PERSON] та [PERSON] мали спільний бюджет, що їй відомо зі слів позивача. В [PERSON] були грошові заощадження, які вона використала на придбання квартири, також заощадження були в її матері, які вона давала [PERSON] на придбання квартири. Свідок зазначила, що неодноразово бувала в спірній квартирі, де знаходились речі сторін, а на час коли [PERSON] їздив за кордон, позивач займалася вихованням його дітей. Крім того, з пояснень свідків, які є дітьми відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , наданих суду, встановлено, що [PERSON] інколи ночувала з ними, оскільки була подругою їхнього батька. Квартиру батько придбав за власні кошти до реєстрації шлюбу з [PERSON] . До цього позивач не проживала з батьком як чоловік та жінка. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц). Крім того, суд проаналізувавши вищевикладені пояснення звертає увагу, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 28.12.2011 по 30.05.2014, не підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків, які не містять конкретної, достовірної інформації щодо предмета доказування. Сторона відповідача під час розгляду справи в судовому порядку не заперечувала, тієї обставини, що до реєстрації шлюбу він періодично зустрічався з позивачем, вони їздили разом на відпочинок, час від часу переставали спілкуватися, а потім знову його відновлювали. Позивач приїздила до відповідача в гості, спілкувалася з дітьми, ночувала у них, однак це не носило постійного характеру, та не передбачало взаємних прав та обов`язків. Отже, інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б вказували, що між сторонами до реєстрації шлюбу були усталені відносини, які притаманні подружжю, наявність спільного сімейного бюджету, яким розпоряджались спільно, ведення спільного господарства, пов`язанність спільним побутом, іншими взаємними правами, обов`язками та інтересами, позивачем не надано та в судовому засіданні не встановлено. За таких умов, враховуючи всі обставини встановлені під час розгляду справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна вимога про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] , з 28.12.2011 по 30.05.2014 до задоволення не підлягає. Враховуючи наведення, задоволенню не підлягаює і вимога позивача про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на частку вказаної квартири, як частку у спільній сумісній власності подружжя, оскільки вона є похідною від вимоги про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, суд відмовив. Щодо позовної вимоги про поділ нажитого майна подружжя - автомобіля марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , то суд враховує наступне. За час шлюбу сторони придбали транспортний засіб марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який було зареєстровано за відповідачем 03.11.2021, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.07). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч.ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування - на іншого. В ході розгляду справи відповідачем не заперечувалася та обставина, що він з позивачем перебував у зареєстрованому шлюбі під час якого було придбано автомобіль марки марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 3 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У ч.4 ст. 71 СК України визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що відповідачем визнається та не заперечується згода виплатити позивачу грошову компенсацію частки спірного транспортного засобу, повна вартість якого згідно висновку експерта № СЕ-19/103/103-23/9965-АВ від 06.09.2023 становить 463324,00 грн., а частки - 231662,00 грн. Таким чином, позовна заява в цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 6995,10 грн. та заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру та дві позовні вимоги майнового характеру з ціною позову 644822,00 грн. Судом задоволено позовні вимоги на суму 231662,00 грн., що становить 35,93 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 2513,34 грн. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем в частині позовних вимог, які задоволенні судом, з нього на користь позивача слід стягнути 50% судового збору від суми, яка утворилася пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме від 2513,34 грн. і становить 1256,67 грн. Інших 50 % від вказаної суми, тобто 1256,67 грн., слід повернути позивачу безпосередньо із бюджету. Здійснюючи наведений вище розподіл судових витрат, суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на п.4 ч.3 ст.141 ЦПК України, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження вчинення ним дій щодо досудового врегулювання спору та врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а відсутність зі сторони позивача бажання на досудове врегулювання спору на умовах запропонованих відповідачем не є підставою для застосування до [PERSON] вимог вищевказаної статті. На підставі викладеного,

Outcome: approved