Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

27.07.2023 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 30754,03грн. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 11 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №997. Від шлюбу з відповідачем у них є малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Подружні стосунки між сторонами не склались, тому рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 7 жовтня 2015p., шлюб було розірвано. 11.11.2019р. Шевченківським районним судом м. Львова видано судовий наказ №466/9284/19 про стягнення з [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх доходів боржника. Судовий наказ щодо примусового стягнення аліментів з [PERSON] перебуває на виконанні у Тернопільському відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ), що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 26.11.2019 р. ВП [NUMBER]. 08.09.2021р. позивачем було повідомлено Тернопільський ВДВС у ТР ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ), далі-виконавча служба, що [PERSON] рішенням Білецької сільської ради №8 від 18.11.2020р. затверджений на посаду старости села Чистилів Тернопільської області Тернопільського району та винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника і скерувати за місцем роботи боржника. У зв`язку з свідомим неповідомленням боржником виконавчої служби про своє працевлаштування починаючи з листопада 2020р. сплата аліментів проводилась у неповному обсязі, у зв`язку із чим виникла заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості державного виконавця станом на 01.07.2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Так, розмір пені розраховувався позивачем наступним чином: р=(А1* 1 %*Q1)+(A2* 1 %*Q2)+(An1%*Qn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; А1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; А2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Відповідно до вище згаданого розрахунку заборгованість виникла у період з 1 листопада 2020р. по 31 березня 2022 р. (16-ть місяців = грудень 2020 - 31 день + 365 днів 2021 року + 90 днів січень, лютий, березень 2022 року)= 486 днів. Сума неустойки, яку відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача складає 91639,45 гривень, з них: за листопад 2020р. - 1796,30 грн. х 1% х 486 дні = 8730,02грн.; за грудень 2020р. - 2548,77 грн. х 1% х 455 дні = 11596,90 грн.; за січень 2021 р. - 2965,47 грн. х 1% х 424 дні = 12573,59 грн.; за лютий 2021 р. - 2562,77 грн. х 1% х 396 днів = 10148,57 грн.; за березень 2021 р. - 2442,02 грн. х 1% х 365 днів = 8913,37 грн.; за квітень 2021 р. - 2160,27 грн. х 1% х 335 днів = 7236,91 грн.; за травень 2021 р. - 1959,02 грн. х 1% х 304 дні = 5955,42 грн.; за червень 2021 р. - 1929,46 грн. х 1% х 274 дні = 5286,72 грн.; за липень 2021 р. - 1599,20 грн. х 1% х 243 дні = 3886,01 грн.; за серпень 2021 р. - 2332,06 грн. х 1% х 212 днів = 4943,97 грн.; за вересень 2021 р. - 5796,50 грн. х 1% х 182 дні =10549,63 грн.; за жовтень 2021 р. - 404,51 грн. х 1% х 151 день = 610,81 грн.; за листопад 2021 р. - 0.00грн. х 1% х 121 день = 0.00 грн.; за грудень 2021 р. - 332,10 грн. х 1% х 90 днів = 298,89 грн.; за січень 2022 р. - 1174,07 грн. х 1% х 59 днів =692,70 грн.; за лютий 2022 р. - 695,68 грн. х 1% х 31 день = 215,66 грн.; за березень 2022 р. - 28,21 грн. х 1% х 0 днів = 0,28 грн. Частиною 1 ст. 196 СК України встановлено розмір стягнення судом неустойки (пені) - не більше 100 відсотків заборгованості за аліментами, тому сума, яка підлягає стягненню складає 30754,03 гривень. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинен виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. З врахуванням вищевикладеного, змушена звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просили у задоволенні позову відмовити. В останнє судове засідання не з`явилися, однак відповідач подав до суду заяву про завершення розгляду справи без його участі та у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.10.2015 року розірвано. Під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , [INFO] , батьками якої є сторони по справі. Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова №466/9284/19 від 11.11.2019 року вирішено стягувати з відповідача [PERSON] , [INFO] в користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу та заробітку, щомісячно, починаючи з 07.11.2019 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.6-7). Постановою державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 26.11.2019, відкрито виконавче провадження за судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова №466/9284/19 про стягнення з [PERSON] , [INFO] в користь [PERSON] , [INFO] , аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу та заробітку, щомісячно, починаючи з 07.11.2019 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.8). Листом №31 від 16.12.2020 року відповідач [PERSON] - староста села Чистилів Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, повідомив Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області про те, що на виконанні у відділі знаходиться судовий наказ №466/9284/19 від 11.11.2019 та просить стягувати кошти з його ( [PERSON] ) заробітної плати в розмірі 25% на утримання малолітньої доньки [PERSON] (а.с.25-26). Крім того, з відповіді Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №12121 від 08.09.2023 на заяву [PERSON] вбачається, що 13.04.2020 державним виконавцем в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу №466/9284/19 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Згідно відповіді ПФУ про осіб - боржників, які отримують пенсії від 07.09.2020, боржник отримує пенсію у Головному територіальному ПФУ у Тернопільській області. Згідно відповіді ДПС України в Тернопільській області про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб від 07.09.2021, боржник отримує дохід у Білецькій сільській раді. 10.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено до Білецької сільської ради для виконання. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на 01.07.2023 борг відсутній (а.с.22, 29-30). Згідно розрахунку заборгованості по аліментах №17293 від 01.07.2023, виданого державним виконавцем Тернопільського ВДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Туаєвої К.Б., щодо примусового виконання судового наказу №466/9284/19, з листопада 2020 по червень 2023 була заборгованість по аліментах у [PERSON] , однак станом на 01.07.2023 заборгованість відсутня (переплата 2722,09грн.) (а.с.12, 23-24). Відповідно до відповіді №47672 від 11.03.2024 Тернопільського ВДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, боржником [PERSON] самостійно сплачено аліменти у розмірі 46258,90грн. на користь стягувача у виконавчому провадженні [NUMBER]. Окрім того, з квитанцій, долучених відповідачем до матеріалів справи вбачається, що [PERSON] сплачував кошти на рахунок Тернопільського ВДВС на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , зокрема 12.10.2021 в розмірі 5000,00грн., 19.10.2021 в розмірі 5000,00грн., 26.10.2021 в розмірі 6000,00грн., 02.11.2021 в розмірі 2652,00грн., 09.11.2021 в розмірі 5000,00грн., 16.11.2021 в розмірі 4000,00грн., 16.11.2021 в розмірі 1545,31грн., 07.12.2021 в розмірі 1000,48грн., 08.12.2021 в розмірі 2056,00грн., 20.12.2021 в розмірі 2000,00грн., 25.01.2022 в розмірі 2000,00грн., 28.01.2022 в розмірі 254,61грн., 09.02.2022 в розмірі 1639,22грн., 16.02.2022 в розмірі 2000,00грн., 25.02.2022 в розмірі 800,00грн., 11.03.2022 в розмірі 2000,00грн., 01.04.2022 в розмірі 800,00грн., 16.04.2022 в розмірі 200,00грн., 19.04.2022 в розмірі 122,26грн., 29.04.2022 в розмірі 2772,00грн. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Таким чином, стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Тобто стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статі 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Оскільки Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається, застосуванню підлягають норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вище вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі N 661/905/19, провадження № 61-16670св19, згідно якого відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Відповідно до наведених вище копій квитанцій про сплату боржником аліментів, [PERSON] сплачував аліменти на утримання доньки, а також згідно розрахунку заборгованості, заборгованість по аліментах у [PERSON] відсутня. З огляду на все вищевикладене слідує, що відповідачем все ж таки вчинялись дії щодо сплати аліментів в належному розмірі, а тому стверджувати про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків зі сплати аліментів, у суду немає підстав. Враховуючи докази надані учасниками справи, беручи до уваги оновлений розрахунок заборгованості відповідача зі сплати аліментів по виконавчому провадженні, відповідно до якого сума заборгованості станом на 01.09.2023 відсутня, суд вважає, що в діях відповідача [PERSON] відсутня винна поведінка щодо несплати заборгованості по аліментах, оскільки відповідач офіційно працює і вважав, що аліменти будуть стягуватись з його заробітної плати, проте у зв`язку з діями державного виконавця, постанова про стягнення на заробітну плату відповідача не була прийнята до виконання, як наслідок розмір заборгованості по аліментах зростав з незалежних від відповідача причин, що також свідчить про відсутність в нього умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментах, а тому підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у суду немає, відтак з цих підстав суд вважає, що позов до задоволенню не підлягає. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, а позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed