Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначивши, що з відповідачем по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 2015 року. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти, 23 листопада 2020 року, сторони придбали нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя Самонових, що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 листопада 2020 року. Вищезазначена квартира зареєстрована за відповідачем. Оскільки згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя сторонами не досягнуто, позивач просив суд - визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 6\~654,58 грн. Ухвалою суду від 03 серпня 2023 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача адвокат Андрусенко Є.С. у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладений у ньому. Крім того, заперечував проти придбання спірної квартири за особистий кошт відповідача, оскільки належних доказів цим обставинам не надано і такі посилання, зокрема, спростовуються наданими позивачем квітанціями про сплату ним коштів на рахунок ПП «Люкс Сервіс Дніпро». Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, підтримавши наданий відзив на позов. Зокрема зазначила, що дійсно в період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Проте, зазначена квартира придбана за її особисті грошові кошти, які нею були зібрані з 2002 по 2015 роки і зберігалися у її знайомого [PERSON] . Те, що квартира була придбана за її особисті грошові кошти, було відомо позивачу. За період з 2002 по 2015 роки нею було зібрано 27300 доларів США, що на час придбання спірної квартири складало 754\~593,80 грн. Таким чином, квартира [ADDRESS] , є її особистою власністю, у зв`язку із чим просила суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов та надані письмові докази, як то договори відповідального зберігання з правом користування, укладеними між [PERSON] і [PERSON] та показами останнього, допитаного судом в якості свідка, оплатою грошових коштів за договорами будівельного підряду тощо. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Красногвардійским відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №2084 (а.с.9). У період перебування сторін у шлюбі було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано на ім`я\~ [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., зареєстровано у реєстрі №475 (а.с.5-6, 115-118). Відповідно до положень статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України\~свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17\~та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому закон встановив презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї. Такі правові висновки сформульовані у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц. Отже, будь-які правочини чи дії, спрямовані на отримання майна вчинені одним із подружжя під час шлюбу вважаються такими, що вчинені в інтересах подружжя і сім`ї. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що спірна квартира придбана нею хоча і під час шлюбу, але за особисті кошти, що зокрема підтверджується наданими Договорами відповідального зберігання з правом користування укладеними між нею та [PERSON] - 09.01.2010 №1/09.01.10, 23.12.2012 №2/231212, 28.11.2015 №3/281115. Водночас, зберігання коштів за вищезазначеними договорами не підтверджує факту придбання спірної квартири [ADDRESS] за особисті кошти [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт перебування у нього на зберіганні грошових коштів переданих йому [PERSON] . Проте, із наданих письмових доказів та свідчень [PERSON] достовірно не встановлено, що саме ці кошти були витрачені відповідачем на придбання квартири нею як особистої власності. Крім того, позивачем [PERSON] надано квитанції, які підтверджують перерахування ним з його рахунку грошових коштів на рахунок ПП «Люкс Сервіс Дніпро» по договору купівлі-продажу від 23.11.2020, оригінали яких досліджено у судовому засіданні (а.с.79-82,91-92). У той же час, [PERSON] надає квитанцію про сплату нею грошових коштів за договорами будівельного підряду №46751 від 20.08.2019 та від 27.12.2019 (а.с.105-114). У пункті 4.1. Договору купівлі-продажу від 23 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., зареєстровано у реєстрі №475, зазначено, що купівля квартири проводиться за згодою чоловіка Покупця - [PERSON] , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О. від 23.11.2020 за р.№2963 (а.с.117). Проте, на переконання суду, даний пункт не свідчить про придбання спірної квартири у особисту власність відповідача [PERSON] . Крім того, умовами договору не визначено, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] . Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6\~654,58 грн.

Outcome: approved