Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (далі Служба у справах дітей, тертя особа), у якому просив суд: -позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (далі - [PERSON] ); -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що він та відповідач є батьками малолітнього [PERSON] . Вказує, що починаючи з 2014 року відповідач свої батьківських обов`язків не виконує, з дитиною жодного разу не бачилася та не спілкувалася, тобто самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Зазначає, що з його боку жодних перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною не чинилося, а тому йому невідомі причини самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Посилається, що відповідач не бере жодної участі в утриманні та вихованні спільного сина. З урахуванням викладеного вище, просив суд позовні вимоги задовольнити. 21.07.2023 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. 01.08.2023 судом було отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2023 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. 22.09.2023 позивачем до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 22.09.2023 позивачем до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 07.11.2023 представником третьої особи було подано до суду висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Також представник просив суд провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи. 14.11.2023 відповідачем було подано до суду відзив на зустрічну позову заяву у якому остання проти позовних вимог заперечувала частково. В обґрунтування своїх заперечень вказувала, що вона із позивачем перебувала у відносинах з 16 років та коли їй було 17 років у них народився син [PERSON] . Зазначає, що позивач та його батьки було проти народження дитини, а тому вся вагітність проходила під впливом великого стресу у зв`язку із невизначеністю, поведінкою позивача та відсутністю у нього роботи. Посилається, що у травні 2011 року позивач та відповідач одружилися, а після одруження почали проживати у батьків позивача. Стверджує, що із батьками позивача вона разом із сином проживала близько двох років та в подальшому через складні відносини у сім`ї переїхала разом із дитиною проживати до матері відповідача. Вказує, що у квартирі матері відповідача вона разом із сином прожила ще один рік та після цього відповідач разом із позивачем прийняли рішення про те, що дитина буде проживати разом із батьком за місцем його проживання. Зазначає, що вона на початку приїздила до сина та виконувала свої батьківські обов`язки, проте її психоемоційний стан, відчуття пригнічення та депресія посприяли відстороненню відповідача від спілкування з сином. Посилається, що всі дев`ять років вона не приймала участі у житті сина, жила з відчуттям великої провини перед сином та у 2021 році вона звернулася до психолога, почала спільну терапію, оскільки психологічний стан починаючи з підліткового віку був ганебним. Стверджує, що у жовтні 2023 року на пошті вона отримала два листа від Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до яких її запрошували на засідання комісії з питань захисту прав дитини, які відбулися 28.09.2023 та 12.10.2023. Із листів Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації вона дізналася, що в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва на розгляді перебуває справа № 760/16255/23 про позбавлення її батьківських прав та в перший вільний день вона поїхала до Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та подала заяву про визначення порядку спілкування з дитиною (заяву подала 16.10.2023). Вказує, що після цього вона звернулась до позивача для врегулювання ситуації, натомість він лише попросив її прийти до нотаріуса та підписати відмову від сина, проте вона відмовилась. Зазначає, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що він не робить жодних перешкод для спілкування з дитиною. Щодо вимоги про стягнення аліментів просила суд стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, а саме 3 000,00 грн. на місяць. З обґрунтування викладеного вище, просила суд задовольнити позовні вимоги частково. 14.11.2023 [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] у якому остання просила суд: 1) зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з моїм сином [PERSON] ; 2) визначити наступні способи участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON] (особисте спілкування): - побачення вівторок та четвер з 14.00 до 20.00 за місцем навчання сина або за місцем його проживання, перебування; - один вихідний день неділя з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. спілкування з сином має відбуватися на території мого фактичного проживання; - спільний відпочинок: першу половину літніх канікул син проводить [PERSON] ; - у разі, якщо святкові дні припадають на день побачення [PERSON] з сином або цей день передує дню побаченню, або є наступним після нього, то такі дні син проводить з матір`ю; - в день побачення [PERSON] з сином, вона має право забирати сина з дому/школи особисто; 3) необмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між матір`ю та сином; 4) зобов`язати батька повідомляти [PERSON] про термін від`їзду та місце перебування за межі м. Києва шляхом надсилання повідомлення у мессенджері Telegram не пізніше ніж за 10 днів перед від`їздом; 5) зобов`язати [PERSON] в разі зміни місця перебування чи навчання надати [PERSON] точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, на наступний день з дня настання таких обставин. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] чинить їй перешкод у спілкуванні з сином, а тому вважає, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню. У обґрунтування позовних вимог посилається на ті ж обставини, що і у відзиві на первинну позовну заяву. 16.11.2023 позивачем до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 20.11.2023 позивачем до суду клопотання про допит свідків. 20.11.2023 позивачем до суду було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесення витрат на правову допомогу. 20.11.2023 позивачем було подано до суду відповідь на відзив відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.11.2023 було прийнято до сумісного розгляду з первинним позовом [PERSON] до [PERSON] , тертя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. 20.11.2023 представником відповідача було подано до суду клопотання про визнання недопустимими доказів. 28.11.2023 відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь позивача. 28.11.2023 позивачем було подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. Свої заперечення проти зустрічних позовних вимог мотивував тим, що відповідач протягом дев`яти років не цікавилася життям свого сина та взагалі не виконувала свої батьківські обов`язки. Вказує, що інтерес у відповідача до дитини з`явився лише після пред`явлення позову про позбавлення прав, що вказує на необґрунтованість таких позовних вимог. 05.12.2023 відповідачем до суду було подано клопотання по долучення доказів. 11.12.2023 відповідачем було подано до суду відповідь на відзив позивача на зустрічну позовну заяву. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2023 було виправлено описку в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 20.11.2023. 15.12.2023 представником відповідача до суду було подано клопотання про визнання доказів недопустимими. 15.12.2023 позивачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив. 03.01.2024 представником третьої особи було подано до суду висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання зустрічного спору. Також представник просив суд провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи. 19.01.2024 позивачем було подано до суду заперечення проти клопотання про визнання доказів недопустимими. 19.01.2024 позивачем було подано до суду клопотання про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу. 24.01.2024 позивачем було подано до суду клопотання про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 05.03.2024 представником відповідача до суду було подано клопотання про визнання доказів недопустимими. 11.03.2024 позивачем було подано до суду заперечення проти клопотання про визнання доказів недопустимими. 28.03.2024 позивачем було подано до суду клопотання про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивач та його представник первинні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували та просили суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення первинних позовних вимог заперечували та просили суд відмовити у їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, у попередніх листах до суду просив суд проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи, оскільки останній належним чином повідомлений про проведення судового засідання, просив суд провести розгляд справи за його відсутності та його неявка не є перешкодою для розгляду справи. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 11 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 536 від 11.05.2011. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 20 т. 1). Під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі - [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 19 т. 1). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.02.2023 у справі № 760/16703/22, яке набрало законної сили 06.04.2023, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 21 т. 1). Як вказує у позовній заяві позивач та визнає відповідач, остання протягом останніх 9 років, тобто з 2014 року, не бере будь-якої участі у житті свого сина [PERSON] , не спілкується з ним, не цікавиться його життям, тобто не виконує свої батьківські обов`язки. В судовому засіданні відповідач визнала та пояснила, що коли її сину було три роки вона залишила його на опікування батьку,тобто позивачу по справі і з того часу дитину не бачила. Відповідно до Характеристики [PERSON] № 304 від 21.06.2023 виданої Спеціалізованою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 296 з поглибленим вивченням іноземної мови, успіхами дитини і вирішенням питань, що стосуються навчання [PERSON] протягом навчання у початковій школі та в 5 класі займається батько дитини [PERSON] . Протягом вищезазначеного періоду мама дитини не цікавилася навчанням сина і не спілкувалася особисто з класним керівником та зі співробітниками навчального закладу з цього питання. Батьківські збори мати учня не відвідувала (а.с. 29-30 т. 1). Згідно з Листом КНП «ЦПМСД № 2» Дарницького району м. Києва № 660 від 27.06.2023, [PERSON] спостерігається з народження лікарем-педіатром Центру [PERSON] . Згідно з наявною медичною документацією Ф-112/о, дитина отримує консультації на амбулаторному прийомі у лікаря в Центрі з метою профілактичного огляду, проведення вакцинації, лікування гострих респіраторних вірусних захворювань у супроводі батька. Мати [PERSON] була присутня на оглядах в перші місяці життя дитини, в подальшому з приводу стану здоров`я своєї дитини до Центру не верталася (а.с. 32 т. 1). Таким чином встановлено, що з 2014 року по день звернення із позовом до суду відповідач життям дитини не цікавилася, участі у вихованні дитини не приймала, свої батьківські обов`язки не виконувала. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини шоста - восьма статті 7 СК України). Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша - третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до частини першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частини перша, друга статті 159 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків з 2014 року по день звернення позивача із позовом до суду є встановленим та відповідачем не заперечується. Разом із тим, відповідач вказує, що таке ухилення було викликане її станом здоров`я, незрілим соціальним розвитком та нестабільним психологічним станом. При цьому, будь-яких доказів того, що стан здоров`я відповідача протягом 2014 -2023 років впливав на її можливість виконувати батьківські обов`язки, як-то виписки із історії хвороби, виписки із медичної документації, довідки, рекомендації та висновки спеціалістів, які підтверджували б ту обставину, що саме стан здоров`я відповідача впливав на можливість виконання нею її батьківських обов`язків та саме через свій стан здоров`я відповідач залишила та як наслідок ухилилася від виконання батьківських обов`язків, матеріали справи не містять та до позовної заяви не додано. Надана до суду відповідачем копія психологічного дослідження [PERSON] від 15.11.2023 складена психотерапевтом [PERSON] не є належним, достатнім та достовірним доказом неможливості відповідачем через її стан здоров`я виконувати батьківські обов`язки, протягом останніх 9-ти років (а.с. 47-48 т. 2). Так, у даному психологічному дослідженні йде мова про те, що у 2020 році відповідач звернулася за допомогою до психотерапевта, проте відсутні посилання на фактичні обставини, які були викликані таким зверненням та встановлені спеціалістом, на підтвердження стану здоров`я відповідача, що позбавляв її можливості виконувати батьківські обов`язки. У судовому засіданні відповідач пояснила, що в силу свого нестабільного, тривожного психоемоційного стану вона не розуміла, що робить. Також пояснила, що у неї була спроба покінчити своє життя самогубством, оскільки вона знаходилася у тяжкому психологічному стані, що був визнаний тривожністю за своє життя та обставин, які вона потрапила внаслідок відсутності розуміння зі своїми рідними та їх негативне ставлення до неї. Проте, зі спливом тривалого часу та після спілкування з психологом у 2023, тобто після звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, вона зрозуміла природу і причину свого відношення до дитини, яку покинула у трирічному віці та з якою не спілкувалася протягом 9-ти років. Пояснила, що саме через сором за свою поведінку вона не вчиняла спроб налагодити стосунки з дитиною, хоча знала де проживає дитина та хто сином опікується у повній мірі. На запитання суду з приводу того, чому вона не цікавилася долею свого сина протягом останніх 9-ти років, не відвідувала його та не цікавилася його життям пояснювала своїм тяжким дитинством, відсутністю міцних родинних стосунків та своєю соціальною незрілістю і великою провиною за свою поведінку. При цьому, у судовому засіданні на запитання суду щодо її ставлення з приводу позбавлення її батьківських прав, з урахуванням думки дитини, остання відповіла, що позивач є військовослужбовцем, який може загинути на війні у будь-який час, а тому на її думку, мати краще чим мачуха. У зв`язку з чим, вважала, що підстав для позбавлення її батьківських прав є недоречним. Оцінюючи пояснення відповідача у їх сукупності з наявними у справі доказами, процесуальну поведінку відповідачки у суді, соціальну поведінку у повсякденному житті та її моральні якості, суд вважає, що відповідач не здатна у повній мірі оцінити сутність та надзвичайну відповідальність бути для дитини близькою, люблячою людиною та виконувати свої батьківські обов`язки,як мати дитини. Вказані обставини також свідчать, що таке відношення відповідача та її життєві позиції не відповідають та взагалі суперечить інтересам дитини [PERSON] , який зростав разом з батьком та виховується з урахуванням поваги до дитини та людської гідності, які притаманні люблячій родині і яка насамперед ставить інтереси дитини, її духовний та моральний розвиток передусім, що заслугою на повагу до такого виховання та виконання батьківських обов`язків. При розгляді справи суд враховує, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як вбачається із матеріалів справи, під час судового розгляду даної справи поведінка відповідача щодо свого сина змінилася, оскільки остання звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами щодо усунення їй перешкод у спілкуванні з сином, та до Служби у справах сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо наявності з боку позивача перешкод у спілкуванні з сином (а.с. 176-177 т. 1). З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що така поведінка відповідача не є щирою та направлена на уникнення відповідальності за ухилення виконання батьківських обов`язків та осуд оточуючих чи близьких осіб у соціальному життя. Так, доказів того, що позивач чинив перешкоди відповідачу у спілкуванні чи вихованні дитини , матеріали справи не містять. Факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків протягом останніх 9-ти років, не заперечується відповідачем. Та обставина, що відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом 14.11.2023 є саме наслідком подання первинного позову про позбавлення її батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. 02.11.2023 Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було складно висновок № 101-9515 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , орган опіки та піклування з урахуванням думки дитини, а також з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини вважав за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 114-115 т. 1). Представником відповідача було подано до суду клопотання про визнання висновку № 101-9515 від 02.11.2023 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] недопустимим доказом, оскільки такий доказ у порушення вимог ст. 83 ЦПК України, не був надісланий відповідачу у справі, а також відповідач не була належним чином повідомлена про дату проведення засідання комісії. Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно з ч. 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Таким чином, статтею 83 ЦПК України визначено порядок та строки подання третьою особою показів на підтвердження своєї позиції по справі. При цьому, частиною 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Таким чином, подання до суду висновку щодо розв`язання спору не є поданням третьою особою доказів в обґрунтування позиції щодо предмету спору, тобто у розумінні ст. 83 ЦПК України, а є виконанням органом опіки та піклування покладених на нього законом функцій та у останнього відсутній обов`язок надсилати копію такого висновку. Окрім цього, надані відповідачем докази та пояснення під час судового засідання не спростовують доводи органу опіки та піклування, викладені у висновку, а тому суд приймає даний висновок в якості належного та допустимого доказу. Під час судового засідання судом в порядку ст. 232 ЦПК України було допитано малолітнього [PERSON] у присутності уповноваженого працівника органу опіки та піклування. Малолітній [PERSON] суду пояснив, що свою маму він не пам`ятає та зовсім не знає,оскільки із нею не спілкувався та бажання спілкуватися з нею не має. Вона його жодного разу його не відвідувала. На усі запитання суду щодо можливого відновлення його спілкування з матір`ю малолітній [PERSON] своєї зацікавленості не висловив та взагалі не знає, хто вона за людина, як виглядає та про що з нею можна розмовляти,оскільки будь-якої емоційної чи фізичної прив`язаності не має. [PERSON] свою біологічну матір взагалі не оцінює як близьку людину, яка входить чи може входити у коло спілкування та родини дитини, з якою у нього можливий психоемоційний зв`язок. Таким чином, малолітній [PERSON] чітко та зрозуміло у судовому засіданні підтвердив ті обставини, які були викладені і у висновку органу опіки та піклування. Враховуючи встановлені вище обставини, позицію відповідача та самого малолітнього [PERSON] суд зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Таким чином, з урахуванням думки малолітньої дитини та виходячи з фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову у частині позбавлення відповідача батьківських прав. 25.12.2023 Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було складено висновок № 101-11205 про усунення перешкод матері, [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] , орган опіки та піклування з урахуванням думки дитини, а також з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини вважав за недоцільне визначати участь матері [PERSON] у спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] (а.с. 107-109 т. 2). Суд приймає даний висновок в якості належного та допустимого доказу. Враховуючи ту обставину, що суд дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та беручи до уваги думку та інтереси малолітнього [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. Як було встановлено судом вище, дитина проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. З матеріалів справи вбачається, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Вбачається, що відповідач знаходиться у працездатному віці, працює та отримує дохід, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Згідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Крім цього, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами дитини та з урахуванням матеріального становища сторін, а тому виходячи з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини - [PERSON] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду - 07.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні вказаного вище розміру аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача та вважає, що такий розмір аліментів остання може надавати на утримання дитини. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. При цьому, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору у розмірі 1 073,60 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 02.06.2023 між адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було укладено Договір № 02062023 про надання правничої допомоги, відповідно до п. 1.1. якого адвокат зобов`язалася захищати інтереси клієнта у всіх судах України та здійснювати дії пов`язані із підготовкою до судового розгляду справи щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с. 36 т. 1). 02.06.2023 між адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 02062023 від 02.06.2023 у якій останні визначили, що консультація клієнта, збір та правий аналіз доказів для підготовки позовної заяви; написання та подання в ході до судового розгляду справи необхідних адвокатських запитів; складення позовної заяви; супровід Клієнта при поданні ним позовної заяви до суду; участь у засіданні органу опіки та піклування, з метою надання висновку по справі - складають вартість 15 000,00 грн.; участь адвоката у судовому розгляді справи при представництві адвокатом інтересів Клієнта в суді - складає вартість у сумі 2 000,00 грн. за кожне засідання (а.с. 37 т. 1). 07.03.2023 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 1 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 15 000,00 грн. (а.с. 41 т. 1). 26.09.2023 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 2 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 2 000,00 грн. (участь у судовому засіданні) (а.с. 188 т. 1). 31.10.2023 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 2 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 2 000,00 грн. (участь у судовому засіданні) (а.с. 190 т. 1). 20.11.2023 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 2 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 2 000,00 грн. (участь у судовому засіданні) (а.с. 192 т. 1). 18.12.2023 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 2 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 2 000,00 грн. (участь у судовому засіданні) (а.с. 133 т. 2). 24.01.2024 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 2 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 2 000,00 грн. (участь у судовому засіданні) (а.с. 135 т. 2). 11.03.2024 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 2 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 2 000,00 грн. (участь у судовому засіданні). 28.03.2024 адвокатом Меліховою Юлією Олександрівною та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат надала, а Клієнт прийняв роботи передбачені п. 2 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 на суму 2 000,00 грн. (участь у судовому засіданні). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача такі докази було подано разом із позовною заявою. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, суд вважає, що частина понесених витрат за п. 1.1 Додаткової угоди № 1 від 02.06.2023 є завищеними та неспівмірними, а тому приходить до їх зменшення у цій частині з 15 000,00 до 8 000,00 грн. За вказаних обставин витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 22 000,00 грн.

Outcome: approved