Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що 14.09.2018р. у Сихівському районному у м.Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб між ним та [PERSON] . В шлюбі у них [INFO] народилася донька - [PERSON] . В подальшому шлюб було розірвано 21.01.2022р. Виноградівським районним судом Закарпатської області. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що Виноградівським судом Закарпатської області від 24.03.2023р. було вирішено задовольнити його позов, зобов`язано [PERSON] не чинити йому перешкоди у вільному спілкуванні, вихованні та побаченні зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] , повідомляти його про місце проживання доньки [PERSON] та про стан її здоров`я з наданням медичних документів. Встановлено наступні способи його участі у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] : шляхом встановлення систематичних зустрічей кожен другий вікенд (вихідні) місяця з п`ятниці 17:00 год до неділі 18:00 год; - надання можливості спільного відпочинку тривалістю десять днів один раз на кожні шість місяців; надання можливості щоденного спілкування з використанням відеозв`язку тривалістю 30 хв. Позивач зазначає, що для виконання даного рішення, він, як батько [PERSON] , має бажання повезти дочку на відпочинок до океану, для чого йому необхідно забрати дочку у матері 23.10 о 10:00 за адресою [ADDRESS] та полетіти з нею на відпочинок в Hollywood, Florida. Він зобов`язується повернути дитину 06.11 о 10:00 за адресою [ADDRESS] . Для поїздки він вже забронював готель [INFO] Позивач не заперечує, щоб дочку супроводжувала також і матір. На підставі наведеного, посилаючись на приписи СК України позивач просить суд надати дозвіл на вивіз йому- [PERSON] його дочки [PERSON] для відпочинку закордон до готелю за адресою 313 Hayes Street, Hollywood, FL 33019, United States of America на термін з - 23.10.2023 року о 10:00 за адресою Mezilesi 2077/16, Praha 9 до 06.11.2023 року до 10:00 за адресою [ADDRESS] ; - на період з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року за домовленими адресами; - на період з 01 жовтня 2024 року по 11 квітня 2024 року за домовленими адресами; - на період з 01 квітня 2025 року по 11 квітня 2025 року за домовленими адресами, зобов`язати [PERSON] подати документи на продовження паспорту [PERSON] для виїзду закордон, а судові витрати покласти на відповідачку. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з мотивів, викладених у позовній заяві, та просили такий повністю задовольнити; представник відповідачки в суді заперечувала проти задоволення позову та просила суд в його задоволенні відмовити повністю, в обґрунтування своїх заперечень вказала, що відповідачка з 2022р. проживає з дочкою у м.Прага, Чехія, про що позивачу було відомо, окрім того позивач не навів достовірних та належних доказів на підтвердження своїх вимог, а отже, заслухавши позивача та представників сторін, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, інших доказів сторони та їх представники в судовому засіданні не надали, а відтак суд приходить до наступного. За приписами ст.15 ЦК України, ст.ст.10 ч.1, ч.3, ст.60 ч.1, ч.4, ст.213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини гарантоване право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків. Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 14.09.2018р. у Сихівському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. В шлюбі у подружжя [PERSON] [INFO] народилася донька - [PERSON] . В подальшому між сторонами шлюб було розірвано 21.01.2022р. Виноградівським районним судом Закарпатської області. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . На даний час [PERSON] - [INFO] проживає з 2022р. разом з відповідачкою за адресою [ADDRESS] , тобто дитина Естер, яка не досягла шістнадцяти років, разом з матір`ю з 2022р. перебуває за межами України за згодою батьків, що сторонами у суді не заперечувалось. Підставою звернення до суду із цим позовом є ненадання відповідачкою [PERSON] згоди на виїзд їх з позивачем малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Вирішуючи заявлений позов суд виходить з того, що згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.07.2018р. у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18). Отже, вирішуючи заявлений позов суд зазначає, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Зокрема, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Більше того, як достовірно встановлено у суді та не оспорювалось сторонами по справі, на даний час неповнолітня дочка сторін [PERSON] - [INFO] з 2022р. разом з відповідачкою вже проживає за кордоном, а саме: за адресою [ADDRESS] , тобто дитина Естер, яка не досягла шістнадцяти років, разом з матір`ю ще з 2022р. перебуває за межами України. За встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що позивач, не зазначивши та не надавши доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, а відтак, суд вважає, що він, в порядку передбаченому ЦПК України, не довів ті обставини, на які посилався в обгрунтування своїх позовних вимог. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Outcome: dismissed