Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини з батьком. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.11.2006 р. Шлюб між ними розірвано рішенням Хустського районного суду від 08.12.2022 р. У шлюбі у них народилося двоє дітей сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розлучення та закінчення дітьми навчального 2022-2023 року відповідачка забрала дітей проживати до свого батька, де діти були залишені наодинці з дідом, а їх мама переїхала проживати у с. Нижнє Селище до батька своєї третьої дитини.\~ Старшого сина відповідачка відправила в Чехію на заробітки, а в школі написала заяву про переведення сина на індивідуальну (сімейну) форму навчання. Молодшого сина [PERSON] відповідачка перевела на навчання до Липчанської школи, де дитина часто пропускала навчання, став відлюдкуватим та переляканим. Часто мама його брала на «посиденьки» з подругами, де вони вживали спиртні напої. Зважаючи на те, що молодший син потребував батьківської опіки, то позивач\~ забрав його до себе. Позивач подав до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду була належним чином повідомлена. Представник третьої особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради в судове засідання не з`явився. Заступник міського голови [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Зазначили, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає з батьком, мати дитини не зверталася до служби у справах дітей щодо оспорювання місця проживання сина, що свідчить про те, що\~ спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини не має. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що на даний час сторони по справі, батьки малолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , проживають окремо один від одного. При цьому позивач з відповідачкою не дійшли згоди про місце проживання їх спільних синів за місцем проживання одного з них. Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності до ч.1, ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Як передбачає ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як встановлено судом, син Арсеній проживає з батьком у належному йому будинку. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. В ч.1, ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі „М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція вирішення спору на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ні практикою ООН після прийняття Декларації про права дитини, ні судовою практикою ЄСПЛ та не відповідає позиції Ради Європи. Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-ІV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях повинно приділятись першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини узгоджується з нормами Конституції України та Законів України, тому саме її норми зобов`язані враховуватись усіма судами при розглядів спорів, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц, який в розумінні ст.411; 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, зазначених у постановах від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17 про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю. Як встановлено судом, малолітній син сторін Арсеній проживає з листопада 2023 року по теперішній час разом з батьком, який створив йому належні житлово-побутові умови для його повноцінного і гармонійного розвитку. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання свого малолітнього сина, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки батько дитини має на праві\~ власності будинок , в якому проживають спільно батько з синами, діти мають всі належні умови для проживання, виховання та їх утримання\~ саме у відповідача, батько повністю займається навчанням, лікуванням дітей, створює їм умови всебічного розвитку, необхідно визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком [PERSON] , що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Outcome: approved