Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності та визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 жовтня 2011 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Фактично шлюбні відносини припинились з 2022 року. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року шлюб розірвано. В період шлюбу було придбано квартиру [ADDRESS] . При укладенні договору купівлі-продажу квартири їх спільним рішенням було визначено покупцем квартири дружину - [PERSON] . Зазначене нерухоме майно було придбано за кошти, які ним були взяті у борг, та борг сплачено ним особисто вже після того, як подружні стосунки були припинені. З 2022 року відповідачка в квартирі не мешкає. Особисто його силами, за його власний рахунок здійснено капітальний ремонт квартири, змінені комунікації та змінені вікна. Просить визнати за ним право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52, 9 кв.м. та житловою площею 27,4 кв.м. Позивач [PERSON] до початку підготовчого судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] [PERSON] до початку підготовчого судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Згідно з ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки представник відповідача на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою, в якій зазначав про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 01 жовтня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Синельникове Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом №177, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 01 жовтня 2011 року. Відповідно до рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року, яке набрало законної сили 14 грудня 2023 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 01.10.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Синельникове Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом №177, розірвано. Згідно з договором купівлі-продажу квартири серії НОН №282990, посвідченого 02 червня 2020 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №987, [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №211129951 від 02 червня 2020 року та №211138945 від 02 червня 2020 року. Відповідно до звіту про оцінку квартири [ADDRESS] , станом на 07 лютого 2024 року вартість даної квартири становить 98540,00 грн. Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. У відповідності до положень ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та зазначено, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). З досліджених судом доказів вбачається, що двокімнатна квартиру [ADDRESS] , була придбана під час шлюбу сторін і право власності зареєстроване за відповідачем. Однак вказана квартира була придбана за особисті кошти позивача, які він отримав у борг і борг сплачений ним особисто. Даний факт не заперечується відповідачем, яка визнала позовні вимоги в повному обсязі. З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved