Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

19 лютого 2024 року заявники звернулися до Київського районного суду м. Одеси із спільною заявою, в якій просили розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.11.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 218; після розірвання шлюбу залишити прізвище; постановити, що спільні діти, [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу будуть проживати з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування своєї заяви заявники посилаються на те, що перебувають у шлюбі з 25.11.2006 року. В період шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Вже більше року заявники не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, спільне життя не склалося, у зв`язку з протилежними поглядами на сімейні цінності. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим і за таких умов заявники вирішили розірвати шлюб. Зазначали, що між ними було укладено письмовий договір про те, з ким будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ними права на особисте виховання дітей та сплату аліментів. Заявники домовились, що їх спільні діти після розірвання шлюбу будуть проживати з матір`ю [PERSON] . Ухвалою суду від 26.02.2024 року спільну заяву [PERSON] та [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 947/6305/24. В судове засідання заявники не з`явились, до канцелярії суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Розгляд справи проводиться за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що 25 листопада 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Гайсинського районного управління юстиції Вінницької області зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] (післяшлюбне прізвище - « [PERSON] »), про що зроблено відповідний актовий запис № 218. Заявники визнали, що на цей їх шлюбний союз розпався, спільного господарства вони не ведуть, на примирення не згодні. Подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Статтею 51 Конституції України задекларовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Вільної згоди між сторонами у цій справі не існує. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. В судовому засіданні встановлено, що сім`я розпалася остаточно, і шлюб носить формальний характер. Заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка. Після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дітей. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту, що відповідно до договору від 16 лютого 2024 року між батьками «про проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо» місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , встановлюється з матір`ю [PERSON] , суд зазначає наступне. Судом встановлено, що від шлюбу заявники мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 16 лютого 2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо. Відповідно до п. 1-2. Договору дитина, [PERSON] [INFO] , після розірвання шлюбу постійно до повноліття, а саме до [INFO] , проживатиме з матір`ю [PERSON] . Дитина, [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу постійно до повноліття, а саме до [INFO] , проживатиме з матір`ю [PERSON] . Відповідно до п. 1-8 Договору, мати, [PERSON] , зобов`язується піклуватися про здоров`я спільних дітей, брати участь у вихованні та утриманні, забезпечити їм достатній рівень освіти незалежно від стосунків подружжя після розірвання шлюбу. Батько, [PERSON] , зобов`язується брати участь у вихованні та утриманні дітей добровільно незалежно від стосунків подружжя після розірвання шлюбу. Сторони за договором домовляються, що [PERSON] , може спілкуватися з дітьми в будь-який час. Святкові дні та канікули діти будуть проводити з батьком за згодою матері. Якщо діти захворіли, або [PERSON] , буде у відрядженні, або з інших поважних або неповажних причин вона не проводить час з дітьми - це не є умовами для розірвання договору. Цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а в разі невиконання вимог та відмови від добровільного розірвання однієї з сторін - у судовому порядку. Строк дії договору встановлюється сторонами на весь строк дії договору до повноліття молодшої дитини, тобто до 10.01.2034 року. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно з ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ст. 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Також судом встановлено, що дане питання стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини батька із дітьми, оскільки не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із дітьми. Визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю було узгоджено між батьками та викладено у договорі між батьками про проживання дітей, та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо від 16 лютого 2024 року. Ст. 293 ЦПК України встановлює, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. З урахуванням викладеного, спільна заява [PERSON] та [PERSON] в частині проживання дітей з матір`ю [PERSON] , є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved