Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивач 18.07.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради та просить суд: визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 190 м.кв. (14*14), спрямована у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідно до технічного паспорту від 12.06.2023, з розташованими на ній будівлями та мощеннями, придбаними в 2002 році. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 163,1 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0,0640 га для будівництва та обслуговування житлового будівнику та господарських споруд. Також 25.07.2002 [PERSON] отримав у подарунок 9/50 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Поряд наявна земельна ділянка, якою користується позивач. 22.07.2021 [PERSON] звернувся до Одеської міської ради з клопотанням в якому просив передати йому у власність вказану земельну ділянку, проте листом Департаменту земельних ресурсів від 19.08.2021 йому було відмовлено. У позивача виникло право власності на земельну ділянку, як у особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду і до якої перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Ухвалою від 19.07.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 31.08.2023. До суду 14.08.2023 надійшов відзив Одеської міської ради, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що визнання права власності на земельну ділянку комунальної власності можливо лише шляхом прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування відповідного рішення про передачу у власності земельної ділянки, ніяк не в судовому порядку. Громадянин, який вияви бажання приватизувати земельну ділянку, якою він користується та на якій розташований житловий будинок, що перебуває у його власності, повинен пройти декілька етапів: 1. Виготовлення технічної документації для встановлення меж земельної ділянки в натурі; 2. Зареєструвати земельну ділянку у Державному земельному кадастрі; 3. Отримати рішення органу місцевого самоврядування по передачу земельної ділянки у приватну власність; 4. Зареєструвати право власності на земельну ділянку. Суд не може підміняти орган місцевого самоврядування та привласнювати повноваження міської ради з розпорядження землями комунальної власності. На підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 15.10.2005 позивачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0640 га. Позивач у 2021 році звернувся до Департаменту земельних ресурсів з клопотанням про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 190 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , листом від 19.08.2021 йому було повідомлено, що така земельна ділянка є прилеглою до його земельної ділянки та роз`яснено зміст ст. 116 ЗКУ про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян. Позивач володіє 9/50 частин житлового будинку, що унеможливлює передачу земельної ділянки в одноособову власність позивачу. Без встановлення меж земельної ділянки не можливо встановити її розмір, на яку міг би претендувати позивач аби не реалізував таке своє право у 2002 році. До суду 22.08.2023 надійшла відповідь на відзив [PERSON] , відповідно до якої вказує, що у позивача виникло право власності на вказану земельну ділянку, як у особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду і до якої перейшло право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У випадку відмови у передачу у власність земельної ділянки питання розглядається судом. У судовому засіданні 31.08.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було прийнято до провадження відзив та відповідь на відзив. З метою подання положення про Департамент земельних ресурсів для вирішення питання про залучення третьої особи розгляд справи було відкладено до 25.10.2023. У судовому засіданні 25.10.2023 було задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі третю особу Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради. З метою сповіщення третьої особи та надання часу для подання пояснень розгляд справи відкладено на 07.12.2023. До суду 06.12.2023 надійшли пояснення Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, згідно яких вказують, що позивач оскаржував у судовому порядку рішення про відмову йому у передачі земельної ділянки справа №420/17830/21 та у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2023 вказано про відсутність на земельній ділянці будівель, належних позивачу. На виконання вищевказаного рішення суду Одеською міською радою 19.07.2023 прийнято рішення про відмову у наданні дозволу [PERSON] на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площе 0,0190 га, спрямованої у бік двору житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні 07.12.2023 розгляд справи було відкладено до 25.01.2024 у зв`язку з неявкою позивача. У судовому засіданні 25.01.2024 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було долучено до матеріалів справи пояснення третьої особи, додаткові докази та з метою ознайомлення з новими доказами, розгляд справи відкладено на 26.03.2024. У судовому засіданні 26.03.2024 було залишено без розгляду заяву позивача про зміну предмету позову. [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] заперечували щодо позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.5) На підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів №529-ХХІV від 15 жовтня 2002 року належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,0640 гектарів, розташована на території [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, про що свідчить державний акт на право приватної власності на землю від 23.12.2002 року (а.с.7). Відповідно до рішення Одеської міської ради народних депутатів №529-ХХІV від 15 жовтня 2002 року, земельна ділянка передана у власність [PERSON] безоплатно (а.с.88). 25.07.2002 [PERSON] подарував [PERSON] 9/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», загальною житловою площею 86,6 кв.м., та надвірних споруд «Б» - сарай, «Г» - літня кухня, «Д» - гараж, І,И мостіння, №2-9 огородження, розташованих на земельній ділянці площею 1207 кв.м. (а.с.8). Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради у листі від 19.08.2021 вказав [PERSON] на неможливість передачі йому у власність земельної ділянки, оскільки безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться один раз по кожному виду цільового призначення, а [PERSON] передавалася земельна ділянка 15.10.2002 (а.с.16). Фактично не погоджуючись зі змістом вищевказаного листа, [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 по справі №420/17830/21 визнано протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо нерозгляду відповідно до ч.7 ст.118 Земельного Кодексу України клопотання [PERSON] від 22.07.2021 про передання у власність земельної ділянки, надання дозволу на розробку відповідного проєкту відводу зазначеної земельної ділянки. Зобов`язано Одеську міську раду розглянути відповідно до вимог ч.7 ст.118 Земельного Кодексу України клопотання [PERSON] щодо передачу у приватну власність земельної ділянки площею 190 м.кв (14*14), спрямовану у бік двору житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , згідно з планом будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з безоплатною приватизацією в межах міста та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. Рішення залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023. Згідно листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 22.06.2023 земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , розташована в житловій зоні Ж-3 (зона змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудов), в проєктній водоохоронній зоні Чорного моря та лиманів. Розташування земельної ділянки в зоні Ж-3 не відповідає затвердженій містобудівній документації та передачі у власність та в оренду не підлягає (а.с.167-168). Третя особа у своїх поясненнях вказала, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022, Одеською міською радою прийнято рішення №1334-VІІІ від 19.07.2023 про відмову у наданні дозволу [PERSON] на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0190 га, спрямованої у бік двору житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , однак до матеріалів справи таке рішення долучено не було. Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується. За приписами частини дев`ятої статті 79-1 ЗК України земельна ділянка\~може бути\~об`єктом\~цивільних прав\~виключно з\~моменту її\~формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. За відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. Згідно ч.1, 2 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Матеріали справи свідчать про те, що об`єкт цивільних правовідносин відсутній, адже територія на яку вказує позивач як на земельну ділянку, не є об`єктом цивільних прав: вона не виділена в натурі, не має меж, кадастрового номеру, не сформована. Така територія не є земельною ділянкою в розумінні чинного законодавства, зокрема ст. 79 ЗК України. Очевидно, що даний спір виник в результаті відмови Одеською міською радою у надані дозволу на розробку проєкту землеустрою, прийняте на виконання вищевказаного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 по справі №420/17830/21. Однак, належним способом захисту [PERSON] було б оспорення рішення Одеської міської ради з питань законності, а не подання позову про визнання права власності на земельну, яка не виділена в натурі, тому навіть не є об`єктом цивільних прав. Доводи відповідача щодо виключності повноважень та процедури отримання земельної ділянки не приймаються судом до уваги, адже первинним є відсутність об`єкта цивільних правовідносин. Таким чином, суд дійшов переконливого висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] , тому залишає їх без задоволення. України від 18 липня 2006 року п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Outcome: dismissed