Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та просить визначити, що частка померлої [INFO] . [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила , а частка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить по 1/4; визнати за позивачем право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування позову зазначає, що є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя матір склала заповіт, відповідно до якого зробила розпорядження про те, що належний їй будинок з надвірними спорудами та прилеглу до нього земельну ділянку, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповідати позивачу. Після смерті відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS] . Однак Перша київська державна нотаріальна контора відмовила у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що не визначена частка спадкового майна, а саме квартири [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.05.2014р. об`єктом нерухомого майна є трикімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 48,4 кв.м., форма власності визначена як приватна, а вид приватної власності - спільна сумісна, розмір частки - 1, власники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на частину квартири відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду щодо визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.05.2023р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13.12.2023р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Відповідач 1 надав письмовий відзив на позовну заяву, за якою просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві зазначає, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки жодним чином не порушував права позивача. Відповідач 2 та відповідач 3 письмового відзиву на позов не надали, про розгляд даної справи повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 07.06.2021р. складено відповідний актовий запис №13760 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Зазначене вбачається із Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. З матеріалів справи вбачається, що позивач є донькою померлої [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.04.1971р. та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , за яким позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». За життя [PERSON] склала заповіт 11.08.2004р., за яким заповідала належний будинок з надвірними спорудами та прилеглу до нього земельну ділянку, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати на день смерті, [PERSON] . Позивач 17.08.2021р. звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] 28.01.2023р. державний нотаріус Першої київської нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за якою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що зазначена квартира передана у спільну сумісну власність з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без визначення часток. Так, зі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.05.2014р. індексний номер 21942953 вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної сумісності власності (розмір частки 1) належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним ( частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У частинах 1, 2 ст. 369 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до положень ч. 1 ст. 368 і ч. 2 ст. 372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Враховуючи те, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно квартира належить особам на праві спільної сумісної власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому суд вважає за можливе визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за кожним із співвласників у розмірі по 1/4. Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину. За матеріалами справи позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, який прийняв спадщину. Разом з тим отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки, як зазначено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.01.2023р., квартира за адресою: [ADDRESS] , передана у спільну сумісну власність без визначення часток. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 316 цього Кодексу зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, спадкуванню підлягає майно, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлого за заповітом, останній не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, тому за ним, як єдиним спадкоємцем, слід визнати право власності на спадкове майно, а саме: 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved