Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до російської федерації, яким, враховуючи уточнення до позовних вимог, просить встановити факт, що його вимушене переселення в березні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, Україна відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна; стягнути з держави російська федерація (місце знаходження: Посольство Російської Федерації в Україні: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27) на його користь на відшкодування моральної шкоди 1\~402\~194,50 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання позову становить 35 000 Євро. В обґрунтування позову послався на те, що народився [INFO] в м.Сімферополь АР Крим та до 08.03.2014 р проживав з батьками та братом за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 р. розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому, вважає, що ці обставини не підлягають доказуванню згідно з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК. Це також констатується різними законодавчими актами та офіційними документами, такими, як Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закон України «Про санкції», постанова Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015, «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015, «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015, постанова від 27.01.2015, якою затверджено звернення до ООН, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ про визнання Російської Федерації державою-агресором, схвалені резолюції членами Парламентської Асамблеї ОБСЄ від 08.07.2015 та інші. Зазначає, що негативні наслідки збройної агресії російської федерації проти України, окупація та незаконна анексія, прояви насильства та порушення прав людини на окупованій території України особисто для нього призвели до неможливості проживання за адресою своєї реєстрації в Автономній Республіці Крим. Внаслідок чого він вимушений був покинуте своє житло та переміститись разом зі своїм братом [PERSON] з місця свого постійного проживання до Львова, потім до Львівської області в [ADDRESS] , де постійно проживає по теперішній час. Стверджує, що збройною агресією російської федерації проти України та окупацією території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя йому завдано істотної моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях та переживаннях, що він зазнав в зв`язку з протиправними агресивними діями російської федерації, у приниженні його честі та гідності громадянина України, вимушеними координальними змінами у способі звичного нормального життя, вимушеним переселенням із домівки, зміною роду занять, переживанням за своїх близьких. Так, до лютого 2014р його життя в Автономній Республіці Крим не відрізнялось від життя людей в інших областях України, вони сім`єю жили звичайним способом життя, батьки працювали, він вчився в Сімферопольському автотранспортному технікумі, на земельній ділянці батьків будували будинок. Проте, з кінця лютого 2014р гуманітарна та соціально-політична ситуація радикально змінилась та стала погіршуватись, оскільки на півострові з`явились так звані зелені чоловічки, які пізніше за словами президента рф [PERSON] були ідентифіковані як кадрові російські військовослужбовці, які масово були нагороджені з боку керівництва РФ медалями за возвращение Крима 20.02.2014р-18.08.2014р. Вони захопили органи української державної влади та українські військові частини. Ці люди відкрито носили та застосовували зброю, кількість зброї та військової техніки була дуже великою, переслідувалось все Українське, натомість всюди велась пропаганда того, що Крим нібито є російським. Законодавство України перестало діяти на окупованій території, нав`язувались закони росії. Технікум, де він навчався не зміг йому видати атестату про середню загальну освіту Українського зразку, натомість видали російський атестат. В березні 2014р суттєво погіршився мобільний зв`язок, інтернет, а українське телебачення стало фактично недоступне. Українські банки були закриті, гривня як засіб платежу витіснявся на рублі росії. Вказані обставини вселяло в нього страх та безсилля, він відчував несправедливість, невпевненість за своє життя та майбутнє, переживав за своїх близьких. Збої в нормальному функціонуванні громадського транспорту та встановлена мережа російських пунктів пропуску позбавили його вільного пересування територією України. обшуки транспортних засобів стали нормою. Стало неможливим збереження права власності на своє майно без переоформлення у незаконний спосіб по російському законодавству, неможливо було без розмитнення на власному автомобілі заїхати з материкової України до АР Крим. Право на навчання, на працю та на лікування також було поставлено в залежність від оформлення документів по російському законодавству. Знаючи проукраїнську позицію їх сім`ї до них додому почали приходити з поліції, з військомата, з поссовєта, були погрози з боку агресивних проросійських сусідів. Зазначене, а також вкрай негативна ситуація з правами людини в Криму призвела до вимушеного виїзду 08.03.2014р. з АР Крим до м.Львів, де вони з братом [PERSON] винаймали житло та займались волонтерською діяльністю з організацією Варта 1. Пізніше він вступив до лав добровольчого батальйону Донбас чота Карпатська січ. Зазначає, що після повномасштабного вторгнення перебуває на службі в силах спеціальних операцій. Таким чином, в результаті збройної агресії та окупації російською федерацією території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя він втратив житло, майно, (копія сертифікату на іменні акції ВАТ Універмаг Центральний додається), налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки, медичне обслуговування, місце навчання в Сімферополі, можливість проживання в своїй державі, не отримав атестат про середню загальну освіту, крім того, його батьки були змушені віддати чужим людям їх собак: німецьку вівчарку Нора та [PERSON] , [INFO] . Як наслідок, будучи під постійним моральним тиском, не витримавши умов проживання на території Криму, окупованій росією, внутрішньо не сприймаючи незаконних дій агресора, втративши багато свобод та прав, 08.03.2014 р. він разом із своїм братом [PERSON] остаточно залишив тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та перемістився спочатку до м.Львів, а потім до м.Червоноград Львівської області. З врахуванням характеру спричинених йому негативних наслідків немайнового характеру, їх тривалості, необхідності вжиття ним додаткових заходів для організації свого життя, глибини, характеру та тривалості заподіяних йому душевних страждань, виходячи із засад розумності і справедливості оцінює заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 1\~402\~194,50 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання позову становить 35000 Євро. Ухвалою від 17.07.2023 у справі було відкрито провадження, розгляд підготовчого судового засідання неодноразово відкладався. 27.03.2024 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 03.04.2024 року. У матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у його відсутності та повне підтримання позовних вимог. Відповідач належно повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Однак представник відповідача у судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та відзиву не подав. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з копією паспорта позивач народився [INFO] у м. Сімферополь АР\~Кримта з 01.03.2007 був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до довідки від 29.12.2014 № 1307000309 позивач постійно проживав за вище вказаною адресою і перемістився з тимчасово окупованої території у м. Червоноград Львівської області 13 березня 2014 (а.с.9). \~\~Згідно зі ст.1\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України"\~№1207-VІІ\~від 15\~квітня 2014\~року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України\~"Про\~внесення змін\~до деяких\~законів України\~щодо визначення\~дати початку\~тимчасової окупації"\~від 15\~вересня 2015\~року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. \~\~ В силу ст.1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами , а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в т.ч. Автономної Республіки Крим, де проживав позивач. Згідно із ч.2 ст.2\~ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Як передбачено ч.1 ст.4 вказаного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону. Згідно із ч.2 ст.4 цього Закону підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Відповідно до ст.9 цього Закону внутрішньо переміщена особа має й інші, окрім визначених вказаною нормою, права, визначені Конституцією та законами України. Відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015№ 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 шляхом збройного захоплення та воєнної окупації Автономної Республіки Крим як невід`ємної частини України. Зверненням до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 р. № 129- VІІІ, Верховна Рада України повідомила про воєнну агресію з боку Російської Федерації, об`єктом якої вона залишається, серед іншого через забезпечення і підтримку терористичних атак, та про невиконання Росією своїх зобов`язань щодо дотримання загальновизнаних норм міжнародного права і вже досягнутих домовленостей попри злагоджені дипломатичні зусилля у різних форматах. За правилами ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Фактичні обставини справи та викладені норми права свідчать, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території АР Крим відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією півострова, можливе лише у судовому порядку. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території АР Крим, то суд виходить з того, що останній є громадянином України, до початку окупації півострова проживав і був зареєстрований на його території, як повноправний громадянин своєї країни, мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в АР Крим, а тому в 08 березня 2014 року внаслідок окупаційних дій Російської Федерації проти України був змушений переїхати до м.Львова. а в подальшому в м.Червоноград Львівської області, залишивши житло у селищі Гвардійське Сімферопольського району АР Крим, змінивши власний побут та спосіб життя. Заявник переселився з території окупованого АР Крим задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. За таких обставин, доказів і міркувань суд вважає вимогу позивача про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22\~ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Як передбачено ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) №4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. \~\~ За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру право-порушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивач змушений був покинути своє житло та рідне містом, в якому народився та прожив від дитинства, в якому проживали його батьки, родичі, друзі, знайомі, а відповідно були сформовані довготривалі сталі соціальні та родинні зв`язки. Він втратив житло, налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки, безпосередній зв`язок із рідною землею, а також батьками, друзями та знайомими. Також він втратив фактичний зв`язок із своїм житлом, позбавлений можливості користуватись таким майном. Він був змушений розпочинати життя «з нуля» в новому місці, шукати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв`язки, пристосовуватись до нових реалій в зв`язку з чим змушений був вживати додаткових заходів для організації свого життя. Ці обставини викликали у нього відчуття страху та безпорадності, невпевненості в майбутньому, емоційної подавленості, пригніченості. При цьому, були порушені права позивача, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України, зокрема право на вільний вибір місця проживання, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, честі і гідності Вказане спричинило і продовжує спричиняти йому сильні та глибокі душевні страждання. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 35 000 Євро, позивач довів суду, що через власний душевний біль, страждання через втрату майна, доходів, порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, які він відчуває, йому завдано таку шкоди, що свідчить про наявність підстав для задоволення його вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь позивача. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м.Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Феде-рація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно із п.1 ч.2 ст.4 який згідно із за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особо справляється судовий збір, який становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову становить 1\~402\~194,50 (один мільйон чотириста дві тисячі сто девяносто чотири гривні 50 копійок), то 1% від даної суми 14\~021,94 грн. Відтак, з Російської Федерації в користь держави слід стягнути 14\~021,94 грн. судового збору. На підставі ст. 27, 55 Конституції України, ст. 2, 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 ст. 2 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: approved