Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона тривалий час знаходилась у трудових відносинах з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля та за час роботи на даному підприємстві отримала професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких вона працювала. На підтвердження своїх доводів позивачкою надано довідку МСЕК, згідно якої їй 08.12.2003 року встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 70% та встановлено другу групу інвалідності по трудовому каліцтву безстроково. Первинно позивачці було встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 70% - 15.11.1994 року. Позивачка вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратив своє здоров`я та їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що її турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги, а тому просила суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків 245 000 грн. В судове засідання з`явились позивачка, представники позивача та відповідача. Позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Також зазначили, що раніше відшкодування моральної шкоди від відповідача не отримували; позов про стягнення з відповідача моральної шкоди з яким позивачка зверталась раніше був залишений судом без розгляду за заявою позивачки. Відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його недоведеність. Згідно пояснень, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що у справі відсутні докази, які підтверджують зміни у позивача психічного стану, а тому підстав відшкодування моральної шкоди позивачеві немає. Окрім цього, представник відповідача наголосив, що у 1995 році позивачу вже було виплачено моральну шкоду на підставі результатів первинного огляду МСЕК від 1994 року, тому наполягав на закритті провадження у справі. Також просив відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач тривалий час працював у відповідача, що підтверджується копією трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи. Позивачем надано суду акт нещасного випадку на виробництві з якого вбачається, що йому було встановлено діагноз професійних хронічних захворювань, які були викликані наявністю шкідливих умов праці, а саме гостре отруєння парами нітрофарби. Також з акта вбачається, що позивач порушив законодавство про охорону праці, оскільки не використовував засоби особистого захисту. У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією за результатами якого 15.11.1995 року йому встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 70% та 08.12.2003 року встановлено другу групу інвалідності безстроково. Наказом №104 від 16.02.1995 року у зв`язку з нещасним випадком на виробництві було встановлено виплату [PERSON] у вигляді відшкодування моральної шкоди в розмірі 10500000 крб. Відповідно довідці ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 13.12.2023 року, [PERSON] було нараховано відшкодування моральної шкоди у сумі 10500000 крб. та виплачено у квітні 1995 року. З наданої табуляграми за березень 1995 року вбачаються виплати по коду класифікації 410, що означає виплату відшкодування шкоди завданої підприємством, в тому числі моральної шкоди, у розмірі 13702600,00 з яких вбачаються виплати 501000,00 крб та 9999000,00 крб, що в сумі складає 10500000,00 крб. Надані докази про відшкодування моральної шкоди відповідачем, суд вважає достатніми, оскільки у зв`язку зі спливом строку зберігання документації деякі докази були знищені та надати їх суду відповідач не має можливості. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18.02.2011 року було залишено позов [PERSON] до відповідача про стягнення моральної шкоди без розгляду, що також підтверджує та узгоджується з попередньою виплатою моральної шкоди позивачу. Суд не приймає твердження позивача про неотримання моральної шкоди від відповідача, оскільки наказ про виплату моральної шкоди оскаржено не було, позивач не звертався до суду щодо невиплати коштів, відображених у наказі та табуляграмі. Частиною 5 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У реалізації свого права на відшкодування моральної шкоди один раз позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (випадок). Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №210/3177/17. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру. Надані позивачем докази вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело до моральних страждань. Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що стороною відповідача надано суду більш переконливі аргументи, які узгоджуються з наданими доказами, щодо того, що моральна шкода була відшкодована. Суд вважає, що доводи відповідача про виплачену моральну шкоду за довідкою МСЕК від 15.11.1995 року підтвердились, а тому повторне відшкодування моральної шкоди неможливо в даному випадку. Доводи відповідача щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності суд вважає такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства (як ЦК УРСР, так і ЦК України), оскільки предметом позову є стягнення моральної шкоди, яка виникла в результаті порушення особистих немайнових прав позивача, про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. З врахуванням викладеного, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed