Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] , фактично проживає по [ADDRESS] , звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] (місцезнаходження: [ADDRESS] ) та просить: ухвалити судове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи підприємця [PERSON] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ) № 01/01 від 17.09.2021 про припинення трудового договору (контракту), звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КзпП України за прогул; поновити його на посаді продавця фізичної особи підприємця [PERSON] ; стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] 9321 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу; стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] 117953 грн. заборгованості по заробітній платі та 14406 грн. компенсації за невикористані відпустки за період з 19.02.2020 по 17.09.2021; стягнути з відповідача судові витрати. Обгрунтовуючи позов вказує на те, що з 29.11.2012\~року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та займався роздрібною торгівлею продуктів харчування, напоїв та тютюнових виробів у магазині своїх батьків.\~ У листопаді\~2015\~року\~ зареєстрував шлюб з донькою відповідача - [PERSON] . Вони домовилися з власником приміщення колишньої кузні у [ADDRESS] та взяли її у користування. Власними коштами і трудовими зусиллями, з допомогою його батьків зробили магазин, де здійснювали роздрібну торгівлю продуктами харчування та напоями. Оскільки у відповідача не було трудового стажу, який в послідуючому потрібен для призначення пенсії, у жовтні\~2018\~року він закрив підприємницьку діяльність, а [PERSON] зареєструвалася, як ФОП.\~ Фактично роздрібна торгівля в магазині в [ADDRESS] була їхнім сімейним бізнесом. Він займався всіма справами магазину: облаштуванням приміщення та території, замовленням та доставкою товару, продажем товару, розширенням приміщення для кафе. За вимогою Закону здійснювати торгівлю в магазині може ФОП або ж офіційно зареєстрований працівник, а за порушення цих приписів Інспекцією з охорони працінакладаються величезні штрафи. Тому 19.02.2020\~року ФОП [PERSON] оформила його продавцем. Фактично ж він продовжував виконувати ті самі обов`язки, що й раніше: їздив за товаром, організовував виїзну торгівлю під час свят, вирішував організаційні питання діяльності магазину. 28.08.2021\~року він виявив факт подружньої зради дружини та відразу ж переїхав до своїх батьків. [PERSON] подала до суду позовні заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. 29.09.2021 поштою отримав лист повідомлення\~ ФОП Чорнописької від 17.09.2021\~року про те, що вона розриває з ним трудові відносини на підставі ст.40 п.4 КЗпП та просить з`явитися до магазину в [ADDRESS] \~для отримання усіх виплат при звільненні. Разом з листом були надіслані: лист-повідомлення ФОП [PERSON] про звільнення; наказ №01/01 від 17.09.2021 про припинення трудового договору (контракту) напідставі п.4 ст.40 КЗпП України; трудова книжка із записом про звільнення з посади продавця за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; відомості про нараховані при звільненні суми за серпень вересень\~2021\~року без підпису відповідача. Позивач вказує, що наказ \~№01/01 від 17.09.2021\~року про звільнення його з посади продавця за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України винесено відповідачем з грубим порушенням вимог трудового законодавства, зокрема: відповідач жодних пояснень від нього не вимагала, а лише поставила його перед фактом звільнення, надіславши поштою вище перелічені документи; звільнила за прогул, однак не зазначила коли самета протягом якого часу ним допущено прогул;\~\~не\~ознайомила\~з\~документом, яким зафіксовано факт порушення трудового розпорядку, як, власне із самим трудовим розпорядком. Вважає, що незаконні дії відповідача є проявом неприязного ставлення до нього особисто внаслідок проблем у сімейному житті\~ з її донькою. Зазначає, що згідно своїх трудових обов`язків він міг бути в магазині, а міг поїхати за товаром чи за іншими потребами магазину. Крім того зазначає, що наказ про звільнення не містить такої важливої інформації, як підстава звільнення, яка повинна б ствердити, в який спосіб роботодавцем зафіксовано цей так званий прогул. Наказ №01/01 від 17.09.2021\~року називається «Про розірвання трудового договору (контракту)», однак він не підписував трудовий договір з відповідачем. Згідно надісланих йому відповідачем відомостей заробітна плата за серпень\~2021\~року \~становила\~6138\~грн., за 13 днів вересня\~2021\~року \~3627\~грн. У серпні\~у нього\~був 31 робочий день, отже всього за \~два місяці було \~44 робочих дні (згідно відомостей відповідача). Отже,\~ розмір середньоденного заробітку\~ становить 9765гнр./44= 221,93 грн. З моменту звільнення\~ з 17.09.2021\~\~і до моменту звернення в суд з позовом 28.10.2021\~пройшло 42 дні, а отже середній заробіток за час вимушеного прогулустановить:\~\~221,93 грн.*42 дні=\~9321\~грн. Відповідач стверджує, що він був у неї найманим працівником - продавцем, а найманим працівникам належить заробітна плата. Заробітна плата йому не виплачувалася від моменту його працевлаштування. Він працював у відповідача з 19.02.2020\~року по 17.09.2021\~року, тобто 19 місяців та 6 днів. Згідно відомості відповідача заробітна плата становила\~6138\~грн. на місяць. Отже, йому повинно бути виплачено відповідачем\~117953\~грн. (6138 грн.*19 міс.+ 221.93грн.*6 роб.днів). Позивач вказує, щокопія наказу про звільнення йому особисто не вручалася, була направлена йому відповідачем поштою 17.09.2021\~року, а отримана ним 29.09.2021\~року, що доводиться трекінгом поштового відправлення №7810301433619 на сайті «Укрпошта». Ухвалою від 01 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі. Оскільки, позивачем не подавалось клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, то справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання в справі. Крім того, під час відкриття провадження у даній справі вирішено заяву позивача про витребування доказів та витребувано від фізичної особи підприємця [PERSON] у строк до 30.11.2021 наступні документи: оригінал трудового договору (контракту), який фізична особа підприємець [PERSON] розірвала з [PERSON] згідно наказу № 01/01 від 17.09.2021; список трудових обов`язків [PERSON] з відміткою про ознайомлення останнього з його змістом; трудовий розпорядок [PERSON] з відміткою про ознайомлення останнього з його змістом; оригінал документу, яким зафіксовано факт допущення [PERSON] прогулу; довідку про розмір заробітної плати [PERSON] за період 19.02.2020 - 17.09.2021 р.р.; відомості про виплату [PERSON] заробітної плати за весь період роботи; розрахунок компенсації за невикористані відпустки за період 19.02.2020 - 17.09.2021 р.р. Підготовче засідання 30.11.2021 та 17.12.2021 відкладені за клопотаннями представника відповідача. 17.12.2021 представником відповідача фізичної особи підприємця [PERSON] [PERSON] подано спростування позовних вимог, в яких представник зазначив, що сторона відповідача заперечує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд ухвалити рішення, яким в повному обсязі відмовити в задоволенні позову [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі. Зазначає, що позивачем не виконано власного процесуального обов`язку щодо доведення заявленого, наведені за позовом мотиви не відповідають критеріям достовірності. Позовна заява не містить жодних мотивів, не представлено в розпорядження суду доказів тій обставині, що позивач звернувся до відповідача за отриманням коштів, належних при отриманні розрахунку при звільненні, проте йому відмовлено у виплаті таких. Таким чином, всупереч процесуальним приписам позивач не зазначивши фактичних обставин про порушення права, просить суд про захист. Належні до виплати при звільненні кошти депоновано відповідачем та знаходиться в останнього до виплати позивачеві. 17.12.2021 представником відповідача фізичної особи підприємця [PERSON] [PERSON] подано позовну заяву (зустрічна), в якій представник просив поновити строк для подання зустрічного позову в межах справи №342/1287/21 та прийняти зустрічний позов до спільного провадження із первісним позовом. Позовні вимоги задоволити в повному обсязі, витребувати у відповідача безпідставно вилучені у позивача оригінали відомостей про суми виплат із підписами працівника за період працевлаштування: лютий 2020 року по серпень 2021. В обгрунтування зустрічного позову зазначено, що 17.02.2020 датована заява відповідача до позивача про прийняття на роботу на посаду продавця із 19.02.2020. В цю ж дату позивачем видано наказ №1/2020 К від 17.02.2020 про прийняття відповідача на посаду продавця із 19.02.2020 з окладом 101% мінімальної заробітної плати. В дату 19.02.2020 цими ж сторонами укладено трудовий договір №1. Наказ про прийняття на роботу погоджений підписом відповідача, аналогічно і трудовий договір підписаний останнім. 16.09.2021 датований Акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці протягом робочого дня, що відповідно до п.6.3 Трудового договору слугувало підставою для розірвання договору, звільнення працівника. 17.09.2021 датований наказ про звільнення з підстав передбачених п.4ст.40 КзпП України. Доказом здійснення виплати заробітної плати за весь період працевлаштування позивача слугують відомості про суми виплати періоду лютого 2020 року та вересень 2021 року зі відображеними: нарахованою заробітною платнею, належними відрахуваннями (ПДФО, військовий збір, пенсійний фонд, він же ЄСВ із суми заробітної плати) та сумою до видачі працівнику. Позивач позбавлена відповідачем права належного здійснення господарської діяльності, зокрема в частині ведення документального трудового обліку нарахування та здійснення фактичних виплат заробітної платні працівнику, котрий (облік) є предметом перевірки контролюючих органів, об`єктом застосування штрафних санкцій. Позивач змушена використовувати лише електронні роздруки відомостей про суми виплат без підписів працівника, оскільки відповідач перебуваючи у сімейних правовідносинах із дочкою позивача, проживаючи за однією адресою із позивачем недобросовісно вилучив ряд документів, серед яких: відомості про суми виплат за весь період працевлаштування із власними підписами, свідоцтва про народження внуків позивача та ряд інших. Таке порушення права підлягає судовому захисту в спосіб зобов`язання до вчинення дій. Зазначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально - правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Таким чином, лише витребування у відповідача безпідставно вилучених у позивача відомостей про суми виплат із підписами працівника за період працевлаштування: лютий 2020 року по серпень 2021 року зможе відновити порушене право позивача на ведення належного документального трудового обліку нарахування та здійснення фактичних виплат заробітної платні працівнику, що є предметом перевірки контролюючих органів. Доказом вилучення відповідачем ряду документів з будинку позивачки є примірники повторно отриманих донькою позивача [PERSON] свідоцтв про народження дітей із датою видачі 22.09.2021. Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року\~зустрічний позов\~фізичної особи підприємця [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання до вчинення дій\~(справа № 342/1506/21) прийнято до спільного розгляду з первісним позовом\~ [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі\~(справа №\~342/1287/21), присвоєно об`єднаній справі №\~342/1287/21. 17.01.2022 представником позивача за первісним позовом представником відповідача за зустрічним позовом подано заперечення на спростування та відзив на зустрічний позов, в якому зазначено, що на адресу позивача поштою прийшло спростування позовних вимог, підписане представником ФОП [PERSON] з додатками. Подання такого документу як «спростування позовних вимог» процесуальними нормами не передбачено, а тому є всі підстави не брати його до уваги. У запереченні також зазначено, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не визнає позовних вимог, як таких що суперечать вимогам ст.175 ЦПК України та не доведені належними і допустимими доказами. Також просила викликати у судове засідання та допитати в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 17 січня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача/позивача\~фізичної особи підприємця [PERSON] \~- адвоката Гнатишак Олега Володимировича про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції у справі за позовною заявою\~ [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, та за\~зустрічною позовною заявою\~фізичної особи підприємця [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання до вчинення дій. Однак, у зв`язку з неможливістю, з технічних причин, проведення судового засідання в режимі відео конференції, підготовче засідання, яке призначено на 20.01.2022 відкладено до 10 год.15 хв. 10.02.2022. 07.02.2022 до суду від представника відповідача позивача [PERSON] [PERSON] поступило спростування заперечень опонента та відповідь на відзив, в якому представник, зокрема зазначив, що стороною позивача за зустрічим позовом вжито заходи захисту порушеного права, що реально здатні відновити порушене право, а саме в спосіб витребування у відповідача безпідставно вилучених документів. Саме в судовому порядку, за вимогами зустрічного позову вжито заходів щодо доведення тієї обставини, що [PERSON] неправомірно вилучив документи трудового обліку нарахування та здійснення фактичних виплат заробітної платні працівнику, котрий (облік) є предметом перевірки контролюючих органів, об`єктом застосування штрафних санкцій. Саме неправомірне вилучення документів послужило поданню позову про стягнення заробітної плати, зокрема й приймаючи до уваги ту обставину, що первинно за фактично двох-річний термін трудових відносин сторін, відсутні будь-які докази звернення [PERSON] до роботодавця з приводу невиплати заробітної плати в будь-який період працевлаштування, або до контролюючих органів з приводу цього ж питання, коли вимога про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати стосується всього періоду працевлаштування. Більше того, стороною опонента у запереченнях та відзиві зазначено про те, що свідоцтва про народження спільних неповнолітніх дітей можуть зберігатися у будь-кого з батьків і жодного порушення закону в цьому немає. З врахуванням визнаної стороною опонента обставин вилучення [PERSON] свідоцтв про народження дітей, наявні підстави обґрунтовано стверджувати про те, що й неправомірне вилучення відомостей про суми виплат із підписами працівника вважається нормальною практикою для сторони відповідача за зустрічним позовом, свідчить про фактичне визнання відповідачем зустрічного позову. З урахуванням викладеного представник просив у задоволенні первісного позову [PERSON] \~ до\~ [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити, а зустрічний позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання до вчинення дій задоволити. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 10.02.2022 задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом про виклик в судове засідання свідків. Крім того, ухвалою суду від 10 лютого 2022 року\~\~закрито підготовче провадження у даній цивільній справі; призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні\~на 13.00 год. 21.03.2022. Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року задоволено клопотання представника\~відповідача (позивача за зустрічним позовом)\~про витребування доказів, виклик в судове засідання для дачі показів, в якості свідка [PERSON] та виклику в судове засідання в якості свідка для повторного допиту [PERSON] . Ухвалою суду від 13 лютого 2023 року задоволено клопотання представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) про витребування доказів (інформації). Ухвалами суду від 08 березня 2023 року та 27 червня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача/позивача\~фізичної особи підприємця [PERSON] \~- адвоката Гнатишак Олега Володимировича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у даній справі. Ухвалами суду від 28 червня 2023 року, 31 липня 2023 року та 23 серпня 2023 року до свідка\~ [PERSON] , адреса: [ADDRESS] \~застосовано примусові приводи в судове засідання. \~ \~ \~ \~Судовий розгляд даної справи неодноразово був відкладений з різних причин, зокрема: із заявленими клопотаннями учасників справи про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання через хворобу, відрядження; оголошенням в Івано-Франківській області тривоги; відключення в Городенківському районному суді Івано-Франківської області електропостачання; неможливістю, з технічних причин, проведення судового засідання в режимі відео конференції з представником [PERSON] ; у зв`язку з неявкою свідків, на допиті яких наполягали учасники справи;у зв`язку із задоволенням клопотань про витребуванням доказів та витребуванням додаткових доказів, які були заявлені учасниками справи, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача; у зв`язку із викликом в судове засідання для повторного допиту свідка [PERSON] ; у зв`язку із застосуванням судом до свідка [PERSON] приводів; у зв`язку з повторним направленням ТзОВ «Люксмостбуд» ухвали суду про витребування доказів; у зв`язку з перебування 20.02.2024 судді [PERSON] у нарадчій кімнаті по розгляду кримінальної справи. При цьому, судом звернуто увагу сторін на те, що розгляд справи здійснюється уже тривалий час, за клопотаннями учасників справи судові засідання неодноразово відкладалися з різних причин, у зв`язку з викладеним, суд попередив учасників справи щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами учасниками судового процесу. Крім того, судом вживались заходи щодо належного та об`єктивного розгляду справи, шляхом забезпечення явки учасників справи в судові засідання, вирішення клопотань сторін, що стосуються розгляду справи: витребування доказів, виклику свідків, застосування приводів щодо свідка, забезпечувалась можливість надання учасникам справи подати докази та додаткові докази, а також пояснення, що стосуються предмету первісного та зустрічного позовів. В судовому засіданні 18.03.2024 представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом [PERSON] заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та заперечила щодо задоволення зустрічного позову з підстав, викладених у запереченні на зустрічний позов. Зазначила, що 28.08.2021 року між позивачем та донькою відповідача стався конфлікт, через який позивач переїхав до своїх батьків. [PERSON] подала до суду позовні заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. 29.09.2021 року позивач отримав лист повідомлення ФОП Чорнописької від 17.09.2021 року про те, що вона розриває з ним трудові відносини на підставі ст.40 п.4 КЗпП та просить з`явитися до магазину в [ADDRESS] для отримання усіх виплат при звільненні. Разом з листом були надіслані: лист-повідомлення ФОП [PERSON] про звільнення; наказ №01/01 від 17.09.2021 року про припинення трудового договору (контракту) на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; трудова книжка із записом про звільнення з посади продавця за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; відомості про нараховані при звільненні суми за серпень вересень 2021 року без підпису відповідача. З поданих до суду копій поштових документів слідує, що відповідач направила перелічені вище документи на свою домашню адресу: [ADDRESS] , знаючи, що на час відправлення позивач за цією адресою вже не проживав. Наказ №01/01 від 17.09.2021 року про звільнення позивача з посади продавця за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України винесено відповідачем з грубим порушенням вимог трудового законодавства. З п.2.2.1 наданого відповідачкою строкового трудового договору (який фактично являється безстроковим, оскільки строк його дії не визначено) слідує, що працівник зобов`язаний виконувати роботу, передбачену трудовим договором, завданнями роботодавця та посадовою інструкцією. Відповідач не надала на вимогу суду посадову інструкцію позивача у зв`язку з її відсутністю. Таким чином, відповідач не спростувала твердження позивача про виконання ним цілого ряду трудових функцій по забезпеченню роботи магазину: облаштування приміщення та території, замовлення та доставка товару, продаж товару, виїзна торгівля на свята, співпраця з контролюючими органами. Відповідач не надала доказів того, що трудові обов`язки позивача обмежувалися лише реалізацією товару в магазині. Приймаючи незаконне рішення про звільнення відповідач жодних пояснень від позивача не вимагала, а лише поставила перед фактом звільнення, надіславши поштою вище перелічені документи. З акту незрозуміло, де та коли впродовж дня він складався, куди саме на роботу не явився працівник, протягом якого часу не було цього працівника. Прогул позивача не доведено належними і допустими доказами. Підставою звільнення [PERSON] став сфальсифікований акт про відсутність працівника на роботі, підписаний сином відповідача [PERSON] , який не зміг повідомити суду обставини складання цього акту, при якому він ніби то був присутнім та [PERSON] , який заперечив факт присутності при складанні та підписання акту. Жодних доказів виплати позивачу заробітної плати відповідачем до суду не надано. Подані до справи саморобні відомості про ніби то нарахування йому заробітної плати без підписів як працівника, так і роботодавця, не доводять виплату заробітної плати. Стосовно зустрічного позову ФОП [PERSON] відповідач [PERSON] не визнає позовних вимог, як таких що суперечать вимогам ст.175 ЦПК України та не доведені належними і допустимими доказами. Твердження відповідача про вилучення [PERSON] у неї відомостей з підписами про отримання заробітної плати є повністю бездоказовим. В судовому засіданні 18.03.2024 представник відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом заявлені [PERSON] проти вимог [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях. Заявлені вимоги за первісним позовом підтримав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Крім того, у судових дебатах зазначив, що звільнення працівника за прогул, що мав місце без поважних причин проведено з дотриманням вимог закону, тому відсутні підстави для поновлення працівника на посаді продавця. За матеріалами справи відсутні будь-які докази в підтвердження голослівних покликань працівника, що в дату допущеного прогулу чи будь коли інше працівник поза приміщенням магазину виконував трудові обов`язки на які покликається, як на підставу поважності причин допущеного прогулу; що роботодавець уповноважувала продавці вирішувати організаційні питання свого магазину поза приміщенням такого в дату допущеного прогулу чи будь коли інше; що роботодавець на підставі довіреності чи будь якого іншого документу уповноважувала [PERSON] оформляти будь які документи щодо її підприємницької діяльності у податковій інспекції в дату допущеного прогулу чи будь-коли інше. Отже, стороною працівника не доведено суду, що власну підприємницьку діяльність ФОП [PERSON] здійснював у приміщення магазину роботодавця та після працевлаштування продавцем продовжував виконувати такі ж обов`язки. Наведені працівником пояснення поважності причин відсутності на роботі не є поважними, натомість є безпідставними та нормативно необґрунтованими. Наведена вище недобросовісна поведінка працівника щодо наведення перед судом двох різних та й навіть двох взаємовиключних причин поважності допущеного прогулу справді свідчить про штучний характер заявлених позовних вимог. Доказом, який свідчить про факт допущеного прогулу є Акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці протягом робочого дня 16.09.2021. Допитаний в якості свідка підписант Акту [PERSON] ствердив суду, що в дату 16.09.2021 продавця [PERSON] в магазині не було протягом дня. Аналогічні свідчення надала і допитана в якості свідка роботодавець. Щодо показів свідка [PERSON] , який суду засвідчив, що не підписував Акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці, то такі покази викликають об`єктивний сумнів у їх правдивості, оскільки ППА «Вільхівці», на виконання ухвали суду, листом №102 від 04.11.2022, не підтвердило запитуваних судом обставин, котрі названо свідком [PERSON] , як ті, що виключили можливість підписання ним Акту про відсутність працівника на робочому місці. Свідчення, надані роботодавцем та [PERSON] стороною працівника не спростовано, відтак правомірність Акту про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці 16 вересня 2023 й надалі презюмується для правовідносин сторін. Не підлягає до задоволення й похідна вимога про стягнення з роботодавця 9321 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу.Штучний характер носить і вимога про стягнення з роботодавця 14\~406 грн. компенсації за невикористані відпустки, що обраховані за період з 19.02.2020 по 17.09.2021, оскільки у вимозі не наведено ні правового, ні жодного фактичного обгрунтування. Позовна заява не містить ні слова згадки про дану вимогу, остання прокралась виключно у резолютивну частину позовної заяви. Не підлягають до стягнення з роботодавця заявлені 117953 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 19.02.2020 по 17.09.2021, оскільки за період працевлаштування працівнику виплачено 103\~121,58 грн. Заявлення вимоги про стягнення заробітної платні всього періоду працевлаштування носить виключно штучний характер. Подані в розпорядження суду роз друки щомісячних відомостей апріорі не можуть бути підписані роботодавцем, адже документ в оригіналі може існувати в єдиному примірнику, і щодо витребування оригіналів відомостей із підписами роботодавця та підписами працівника заявлено зустрічні позовні вимоги. Натомість, відсутні за матеріалами справи будь-які докази тому, що працівник за період працевлаштування більше ніж півтори року хоча б раз звертався до роботодавця із вимогою щодо невиплати йому заробітної плати чи будь-якого контролюючого / фіскального органу зі скаргою на дії роботодавця. Щодо заявленого зустрічного позову зазначив, що з врахуванням визнаної стороною працівника обставини вилучення [PERSON] свідоцтв про народження дітей, наявні підстави обгрнутовано стверджувати про те, що й неправомірне вилучення відомостей про суми виплат із підписами працівника вважається типовою поведінкою для [PERSON] , що свідчить про фактичне визнання стороною відповідача зустрічного позову. Отже, підсумовуючи наведене, роботодавець вже позбавлена працівником можливості подати докази у справі на спростування заявлених останнім вимог про стягнення заробітної платні всього періоду працевлаштування та позбавлена права відстояти власні інтереси у випадку перевірки контролюючих / фіскальних органів (ст.265 КЗпП, ст.41 КУпАП), відтак, наявні підстави ствердити, що зустрічні позовні вимоги є підставними, належать до задоволення. З приводу заяви сторони працівника про стягнення понесених витрат на правову допомогу в сумі 10000,00 грн. зазначив, що такі до задоволення не підлягають. Розглянувши матеріали справи, вислухавши доводи та заперечення представників сторін, пояснення свідків, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Щодо заявлених первісних позовних вимог, суд зазначає. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 17.02.2020 фізичною особою підприємцем [PERSON] 17.02.2020 винесено наказ «Про прийняття на роботу [PERSON] » на посаду продавця, з 19.02.2020 з окладом 101% мінімальної заробітної плати. На наказі міститься відмітка, про те, що [PERSON] 17.02.2020 ознайомлений із даним наказом. 19.02.2020 між ФОП [PERSON] , яка діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію, який іменується роботодавець, та [PERSON] , який іменується надалі працівник, укладено трудовий договір №1 (строковий трудовий договір). Пунктом 1.1 договору передбачено, що цей договір є строковим трудовим договором. На підставі цього договору виникають трудові стосунки між між працівником і підприємством, які з боку останнього реалізуються роботодавцем. Відповідно до п.2.2, зокрема підпункту 2.2.1 договору працівник зобов`язується виконувати роботу, передбачену трудовим договору, завданнями роботодавця та посадовою інструкцією. Пунктами 3.1 та 3.2 згаданого договору передбачено, що працівник зобов`язується виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку. Особливості режиму робочого часу неповний робочий день з 08:00 -17:00, обідня перерва з 13:00 до 14:00. Згідно пунктів 4.1 та 4.2 за виконання обов`язків, передбачених цим договором, працівнику встановлюється посадовий оклад (тарифна ставка) 101% мінімальної заробітної плати на місяць; працівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю: основна 30 днів. У випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та цього договору (п.5.1 договору). Строк дії договору передбачений п.7.1, в якому зазначено, що цей договір діє з «19 лютого 2020». 16 вересня 2021 ФОП [PERSON] складено акт від 16 вересня 2021 про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці. У акті зазначено, що акт складено ФОП [PERSON] у присутності [PERSON] та [PERSON] про те, що працівник [PERSON] , не явився на роботу у четвер 16 вересня 2021, що займає посаду продавця, згідно трудового Договору №1 від 19 лютого 2020. Підписантами вказаного акту зазначено: ФОП [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Наказом ФОП [PERSON] (розпорядження про припинення трудового договору (контракту) №01/01 звільнено 17.09.2021 [PERSON] з посади продавця за прогул, підстава звільнення п.4 ст.40 КЗпП. Листом-повідомлення 17.09.2021, який був надісланий [PERSON] та отриманий ним, що визнається сторонами, ФОП [PERSON] повідомила [PERSON] , що ФОП [PERSON] розриває трудові відносини з [PERSON] на підставі п.4 ст40 КЗпП. Також у повідомленні вказано, що усі розрахунки та усі компенсаційні виплати пов`язані зі звільненням [PERSON] будуть здійснені в строки, відповідно до чинного законодавства. У зв`язку з викладеним, повідомлено [PERSON] про необхідність йому або довіреній особі з`явитись за адресою: [ADDRESS] для отримання усіх виплат при звільненні. Роз`яснено, що у разі неявки, сума усіх виплат буде депонована та зберігатиметься у ФОП [PERSON] . Із копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 19.02.2020 встановлено, що 19.02.2020 [PERSON] прийнятий на роботу на посаду продавця ФОП [PERSON] , підстава - наказ №1/2020-к від 17 лютого 2020, 17.09.2021 звільнений з роботи з посади продавця згідно п.4 ст.40 КЗпП України, підстава наказ №01/01 від 17 вересня 2021. При зверненні до суду\~\~із вимогою про визнання незаконним та скасування наказу фізичної особи підприємця [PERSON] №01/01 від 17.09.2021 про припинення трудового договору (контракту) звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул позивач зазначив, що наказ №01/01 від 17.09.2021 винесено відповідачем з грубим порушенням вимог трудового законодавства, оскільки роботодавець належним чином не перевірила та не з`ясувала наявність чи відсутність його на робочому місці 16.09.2021. Крім того зазначив, що окрім, як виконувати роботу продавця, він також згідно трудових обов`язків міг виконувати іншу роботу по магазині, виконуючи трудові обов`язки, міг знаходитися на території, що належить до магазину, міг поїхати за товаром чи за іншими потребами магазину за межі магазину. Трудовий договір не містить відомостей про те, що його трудові обов`язки обмежувалися лише реалізацією товару в магазині. У відповідності до\~ст. 43 Конституції України\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до\~ст. 5-1 КЗпП України\~держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно п. 4 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України\~ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У Постанові від 12 листопада 2020 року Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду (справа № 369/9301/18) висловлено правову позицію про те, що п. 4 ч. 1\~статті 40 КЗпП\~передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У п. 4 ч. 1\~ст. 40 КЗпП\~встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Відповідне положення міститься у\~постанові КЦС ВС від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/55435/18-ц (провадження № 61-4050св22), зазначено, що «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (схожі висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц). Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника». Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Така процедура є однією з гарантій недопущення безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Проте, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що [PERSON] 17.09.2021 наказом ФОП [PERSON] (розпорядження про припинення трудового договору (контракту) №01/01 звільнено з посади продавця за прогул, підстава п.4 ст.40 КЗпП України. Причиною звільнення [PERSON] слугувала його відсутність на робочому місці протягом робочого дня, про що було складено Акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 16.09.2021, підписантами вказаного акту вказані [PERSON] , [PERSON] та ФОП [PERSON] . В судовому засіданні за клопотаннями учасників справи були допитані свідки:\~ [PERSON] , [PERSON] та позивач за зустрічним позовом, в якості свідка [PERSON] . Так, [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що16.09.2021 [PERSON] був відсутній на своєму робочу місці, в магазині. Також свідок зазначив, що разом із [PERSON] підписали акт про відсутність працівника на робочому місці, який їм надала [PERSON] , яка є його матір`ю. Пояснив, що не пам`ятає точно, о котрій годині був складений та підписаний акт про відсутність працівника на робочому місці. Зазначив, що [PERSON] впродовж дня 16.09.2021 року з 10 год. до 17 год. перебував у магазині його матері ФОП [PERSON] в с.Вільхівці, пив каву, сидів у альтанці, яка розташована на вулиці поблизу магазину, нікуди не відлучався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 25.08.2022 суду ствердив, що акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 16.09.2021 не підписував. При наданні йому для огляду акту ствердив, що підпис йому не належить. Він також повідомив, що 16.09.2021 року працював підсобником без укладення трудового договору на будівництві, що велося у с.Вільхівці у підприємця Приймака фірмою «Люксмосбуд», та з 08 до 18 год. перебував на роботі. У магазині [PERSON] є пункт видачі посилок «Нової пошти», де [PERSON] отримував посилки та розписувався у відомостях, тому у відповідача був взірець його підпису. При повторному допиті в судовому засіданні 06.09.2023 свідок [PERSON] ствердив, що акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 16.09.2021 року не підписував. [PERSON] , будучи допитаною в якості свідка, в судовому засіданні 20.12.2022 повідомила суду, що акт про відсутність працівника на робочому місці на комп`ютері вдома надрукувала її донька та привезла в магазин, а свідків вписала на роботі. Це було близько 18 год. [PERSON] був надворі, вона запросила його в магазин, повідомила, що [PERSON] цілий день немає на роботі та попросила підписати акт. \~ \~ \~ \~Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 16.09.2021 одним із вказаних підписантів акту [PERSON] особисто не підписувався, то суд приходить до висновку, що акт про встановлення факту відсутності працівника на робочому місці від 16.09.2021 не є належним доказом, який б підтверджував факт відсутності [PERSON] на робочому місці 16.09.2021. \~ \~ \~ \~Також слід зазначити, що в акті не вказаний конкретний час відсутності працівника [PERSON] на робочому місці.\~ Твердження представника відповідача за первісним позовом про те, що покази свідка [PERSON] викликають об`єктивний сумнів у їх правдивості, оскільки ППА «Вільхівці», на виконання ухвали суду, листом №102 від 04.11.2022, не підтвердило запитуваних судом обставин, котрі названо свідком [PERSON] , як ті, що виключили можливість підписання ним Акту про відсутність працівника на робочому місці, не заслуговують на увагу, оскільки свідок [PERSON] , був двічі, в судовому засіданні приведений до присяги і попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо не правдиві показання, дав такі ж самі чіткі та послідовні покази, якими повторно заперечив свою причетність до складання та підписання акту про відсутність позивача на роботі. Також пояснив, що працював підсобником без укладення трудового договору на будівництві, що велося у с.Вільхівці у підприємця Приймака фірмою «Люксмосбуд». \~ \~ \~ \~Також, суд звертає увагу на те, що в підпункті 2.2.1 наданого строкового трудового договору №1 від 19.02.2020 встановлено, що працівник зобов`язаний виконувати роботу, передбачену трудовим договором, завданнями роботодавця та посадовою інструкцією. У постанові Верховного Суду від 26.10.2022 р. у справі № 947/6744/21 зазначено, що робоче місце працівника це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Прогулом вважається відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. «Робота» є ширшим за змістом поняття, ніж робоче місце й охоплює підприємство в цілому (Постанова Верховного Суду у справі №522/17702/21 (провадження №61-9913 св22) від 06 лютого 2023 року. Відповідач за первісним позовом не надала доказів того, що трудові обов`язки позивача обмежувалися лише реалізацією товару в магазині. Трудовий договір таких відомостей не містить. Посадова Інструкція суду надана не була. Отже, відповідачем за первісним позовом не спростовано твердження позивача про виконання ним цілого ряду трудових функцій по забезпеченню роботи магазину: облаштування приміщення та території, замовлення та доставка товару, продаж товару, виїзна торгівля на свята, співпраця з контролюючими органами. З викладеного слідує, що, під час розгляду справи, роботодавець не довів факт відсутності позивача за первісним позовом на робочому місці (роботі) без поважних причин. Крім того, слід звернути увагу на те, що відповідач - роботодавець ФОП [PERSON] не надала суду доказів про те, що нею вживались заходи щодо з`ясування поважності причин відсутності на роботі позивача - продавця [PERSON] . Надані до спростування позовних вимог представником відповідача: витяг з Державного реєстру боржників станом на 20.09.2021, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.12.2021, довідки відділення поліції №2 м.Городенка Коломийського РВП за результатами розгляду звернення громадянки [PERSON] від 23.09.2021 та 24.09.2021 не спростовують твердження позивача, викладені у позовній заяві. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі N 6-33цс14 зроблено висновок, що "…звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про\~запобігання корупції"\~іншою особою,\~працівник повинен\~бути поновлений\~на попередній\~роботі органом,\~який розглядає\~трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями\~статті 43 Конституції України\~та\~статті 240-1 КЗпП України\~дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої\~статті 235 КЗпП України\~працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Оскільки, відповідачем під час розгляду справи не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів про те, що 16.09.2021 [PERSON] був відсутній на (робочому місці) роботі, в тому числі без поважних причин, то суд приходить до висновку, що відповідачем порушено порядок звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з чим, наказ фізичної особи підприємця [PERSON] (код ЄДРПОУ [NUMBER] ) №01/01 від 17.09.2021 про припинення трудового договору (контракту) звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул, слід визнати незаконним та скасувати. Поновити [PERSON] на посаді продавця фізичної особи підприємця [PERSON] . Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення із фізичної особи підприємця [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд приходить до наступного. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21). Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення…) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється, починаючи з дня звільнення особи і закінчується днем її поновлення на роботі. \~ \~ \~ \~У поданій заяві позивач в обґрунтування заявлених вимог про стягнення 9321 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу вказує на те, що згідно відомостей заробітна плата за серпень 2021 року становила 6138 грн., за 13 днів вересня 2021 року -3627 грн. У серпні 31 робочий день, отже всього за два місяці було 44 робочих дні. Отже, розмір середньоденного заробітку становить 9765 грн./44=221,93 грн. З моменту звільнення з 17.09.2021 і до моменту звернення в суд з позовом 28.10.2021 пройшло 42 дні, а отже середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 221,93 грн.*42 дні =9321 грн. Як вбачається із заявлених вимог, позивач [PERSON] просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, тільки за два місяці в сумі 9321 грн. Суд звертає увагу на те, що позивачем не подавалися заяви про збільшення позовних вимог. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Оскільки, судом встановлено, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства,\~позовні вимоги [PERSON] , в межах заявлених ним вимог, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 9321 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.\~ Щодо вимог позивач про стягнення з відповідача 117953 грн. заборгованості по заробітній платі та 14406 грн. компенсації за невикористані відпустки за період з 19.02.2020 по 17.09.2021, то суд приходить до наступного. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] зазначив, що йому не виплачена заробітна плата із моменту працевлаштування. Представник відповідача за первісним позовом заперечуючи вказані позивачем за первісним позовом факти позивачем зазначив, що доказом здійснення виплати заробітної плати за весь період працевлаштування позивача слугують відомості про суми виплати періоду лютого 2020 року та вересень 2021 року зі відображеними: нарахованою заробітною платнею, належними відрахуваннями (ПДФО, військовий збір, пенсійний фонд, він же ЄСВ із суми заробітної плати) та сумою до видачі працівнику. Такими підтверджується нарахування заробітної платні в розмірі погодженому сторонами за Договором (101% мінімальної заробітної плати з врахуванням законодавчих змін у встановленні розміру мішальної заробітної ) та в силу виплати зарплати також і здійснення відповідачем обов`язкових відрахувань саме в межах розмірів/ставок встановлених чинним законодавством, про що в підтвердження зазначеного надав суд копію платіжних документів. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Копією наказу від 17.02.2020 року про прийняття позивача [PERSON] на роботу продавцем, копією трудового договору від 19.02.2020 та копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 19.02.2020 підтверджується факт наявності між сторонами [PERSON] та ФОП [PERSON] трудових відносин. Відповідно до наказу «Про прийняття на роботу [PERSON] » та пунктів 4.1 та 4.2 трудового договору від 19.02.2020 [PERSON] встановлено посадовий оклад (тарифна ставка) 101% мінімальної заробітної плати на місяць. У договорі також передбачено, що працівнику надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю: основна 30 днів. Наказом ФОП [PERSON] (розпорядження про припинення трудового договору (контракту) №01/01 від 17.09.2021 [PERSON] звільнено з посади продавця за прогул. Листом-повідомлення ФОП [PERSON] від 17.09.2021 повідомлено [PERSON] про те, що усі розрахунки та усі компенсаційні виплати пов`язані зі звільненням [PERSON] будуть здійснені в строки, відповідно до чинного законодавства. Отже судом встановлено, та визнається сторонами, що [PERSON] та ФОП [PERSON] , у період з 19.02.2020 по 17.09.2021, перебували у трудових відносин. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1\~ст. 94 КЗпП\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП\~визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця. За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст.265 КЗпП України, саме на роботодавця покладається відповідальність за своєчасну та повну виплату заробітної плати, а також за своєчасне та повне відрахування визначених законом утримань - єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків. Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата\~виплачується працівникам\~регулярно в\~робочі дні\~у строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. У\~разі,\~коли день\~виплати заробітної\~плати збігається\~з вихідним,\~святковим або\~неробочим днем,\~заробітна плата\~виплачується напередодні. Розмір\~заробітної плати\~за першу\~половину місяця\~визначається колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~менше оплати\~за фактично\~відпрацьований час\~з розрахунку\~тарифної ставки\~(посадового\~окладу)\~працівника. Виплата заробітної\~плати здійснюється\~за місцем\~роботи.\~Забороняється провадити\~виплату заробітної\~плати у\~магазинах роздрібної\~торгівлі,\~питних і\~розважальних закладах,\~за винятком\~тих випадків,\~коли заробітна\~плата виплачується\~працюючим у\~цих закладах\~особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до\~Закону України\~"Про\~платіжні послуги",\~поштовими переказами\~на вказаний\~ними рахунок\~(адресу)\~з обов`язковою\~оплатою цих\~послуг за\~рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Наказом Державного комітету статистики України\~№ 489\~від\~05\~грудня\~2008\~р. затверджено типові форми первинної облікової документації зі статистики праці, в тому числі "Розрахунково-платіжна відомість працівника" (№П-6). При нарахуванні заробітної плати складається\~розрахунково-платіжна відомість, у лівій частині якої відображається нарахована, за видами оплат, основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, а також виплати, що не включаються до фонду оплати праці (наприклад, допомога з тимчасової втрати працездатності); у правій частині - виплачена заробітна плата за першу половину місяця; суми утримань із заробітної плати за їх видами (податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, ЄСВ, профспілкові внески, аліменти, а також утримання за приписом судових органів та з ініціативи підприємства чи працівника); сума, що належить до видачі працівнику. Постановою НБУ «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 29.12.2017 р. № 148\~визначено, що видача будь-якої готівки з каси (у т.ч. зарплати) проводиться за видатковими касовими ордерами типової або за Відомостями на виплату грошей. Для перерахування працівнику заробітної плати на його особисту банківську платіжну картку бухгалтерії, окрім грошей, слід подати в банк необхідні документи; попередньо отримати від працівників інформацію про номери їх розрахункових рахунків у банках, назви таких банків та їх МФО. Далі бухгалтерією подається платіжне доручення\~на перерахування коштів із рахунка підприємства на відповідний розподільчий рахунок банку (з якого проводитимуть виплату на карткові рахунки працівників). Сплата податків і зборів (ПДФО, військового збору та ЄСВ) із сум заробітної плати є також обов`язком роботодавця, а отже, і на такі операції слід оформити платіжні доручення. Банки приймають документи для перерахування заробітної плати лише за умови подання платіжних доручень про перерахування нарахованих/утриманих податків і зборів із заробітної плати або ж надання документів, що засвідчують попереднє перерахування таких податків (\~п.п. 3.9, п. 3.10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р.\~№ 22, пп. 168.1.2\~ПКУ). Із наданої представником відповідача за первісним позовом Інформації щодо розміру заробітної платні, відпускних та не депонованих розрахункових встановлено: -згідно пункту 4.1 Трудового договору №1 від 19 лютого 2020 року сторонами погоджено посадовий оклад працівника у розмірі 101 % мінімальної заробітної плати, що відповідно, за період з лютого 2020 по вересень 2021, до виплати становить 83015,11 грн. -згідно пункуту 4.2 Трудового договору №1 від 19 лютого 2020 року сторонами погоджено 30 днів щорічної оплачуваної відпустки, що відповідно, за період з лютого 2020 по вересень 2021, до виплати становить 9538,83 грн. В підтвердження виплати позивачу [PERSON] заробітної плати за весь період працевлаштування відповідачем надано, як зазначено у спростуванні «роздруківки відомостей про суми виплати періоду лютого 2020 по вересень 2021» із завіреними копіями (на звороті) платіжних документів в підтвердження сплати ПДФО, військового збору, разом на 20-ти аркушах. Однак, суд звертає увагу на те, що надані суду копії не містять підписів працівника [PERSON] про отримання ним заробітної плати у період з лютого 2020 по вересень 2021, з цього слідує, що надані відповідачем копії не є належними доказами виплати працівнику позивачу [PERSON] заробітної плати, у відповідності до вищевказаних актів чинного законодавства. Згідно наданої суду квитанції №ВХНХ-ЕТ18-214В-Е11Т від 06.02.2024 встановлено, що ФОП [PERSON] перерахувала [PERSON] 15539,86 грн. У коментарі квитанції зазначено: «виплата [PERSON] (3279204518) депонованих розрахункових від ФОП [PERSON] ». Будь-яких інших доказів, які б підтвердили виплату позивачу [PERSON] заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки, за період з 19.02.2020 по 17.09.2021, суду не надано. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом не заперечила факт отримання [PERSON] коштів в сумі 15539,86 грн. перерахованих ФОП [PERSON] згідно квитанції №ВХНХ-ЕТ18-214В-Е11Т від 06.02.2024. Оскільки, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів про виплату позивачу заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки за період з 19.02.2020 по 17.09.2021, то суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 117953 грн. заборгованості по заробітній платі та 14406 грн. компенсації за невикористані відпустки за період з 19.02.2020 по 17.09.2021 слід задовольнити частково, а саме, стягнути з відповідача на користь позивача 75154,01 грн. заборгованості по заробітній платі та 7678,76 грн. компенсації за невикористані відпустки за період з 19.02.2020 по 17.09.2021, за мінусом виплачених коштів в сумі 15539,86 грн. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості є обґрунтованими, та такими, що підлягають до часткового задоволення. Щодо зустрічного позову суд приходить до наступного. Звертаючись із зустрічним позовом представник фізичної особи підприємця [PERSON] адвокат Гнатишак О.В., в якому просив витребувати у відповідача [PERSON] безпідставно вилучені у позивача оригінали відомостей про суми виплат із підписами працівника за період працевлаштування: лютий 2020 по серпень 2021, вказував на те, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , перебуваючи у сімейних правовідносинах із дочкою позивача, проживаючи за однією адресою із позивачем недобросовісно вилучив ряд документів, серед яких: відомості про суми виплат за весь період працевлаштування із власними підписами, свідоцтва про народження внуків та ряд інших. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц). Отже, доведенню підлягає сам факт наявності майна (в даному випадку документів) у позивача та заволодіння ним відповідачем. В підтвердження заявлених вимог надав суду завірені примірники Свідоцтв про народження дітей із датою видачі 22.09.2021, диск з 5 відеозаписами, постанову Івано-Франківської прокуратури про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 30.06.2022 та постанову Відділення поліції №1 (м.Снятин) Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області про закриття кримінального провадження від 08.11.2022. При перегляді диску виялено запис з чотирьох окремих відрізків, з яких неможливо встановити послідовність подій. На відеозаписі зафіксовано конфлікт, невстановлених осіб, що відбувається в магазині. Звук відсутній. Проте, на даних відеозаписах відсутній факт вилучення [PERSON] документів, які просить витребувати у відповідача позивач. Із постанови Івано-Франківської обласної прокуратури про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 30.06.2022 та постанови Відділення поліції №1 (м.Снятин) Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області про закриття кримінального провадження від 08.11.2022 слідує, що органом досудового розслідування Відділення поліції №1 (м.Снятин) Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області проводилось досудове розслідування кримінального провадження №12022096150000043 від 09.05.2022 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1ст.296 КК України, за фактом конфлікту, що мав місце 07.05.2022 року, тобто через 8 місяців після настання подій та обставин, що є предметом судового розгляду. Доказів про звернення до правоохоронних органів про викрадення чи «недобросовісне вилучення» у фізичної особи\~ підприємця\~ [PERSON] документів, які просить витребувати у відповідача позивач, позивач не надала. З викладеного слідує, що долучені до матеріалів справи: копії повторно отриманих свідоцтв про народження дітей відповідача, диск з 5 відеозаписами, постанова Івано-Франківської обласної прокуратури про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 30.06.2022 та постанова Відділення поліції №1 (м.Снятин) Коломийського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області про закриття кримінального провадження від 08.11.2022 не підтверджують факт вилучення відповідачем [PERSON] у позивача фізичної особи підприємця [PERSON] оригіналів відомостей про суми виплат із підписами працівника за період працевлаштування: лютий 2020 по серпень 2021, а тому не є належними доказами, в підтвердження заявлених вимог позивача за зустрічним позовом фізичної особи підприємця [PERSON] . Згідно із ст.\~76,\~77,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки, позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами факт вилучення у неї відповідачем [PERSON] оригіналів відомостей про суми виплат із підписами працівника за період працевлаштування: лютий 2020 по серпень 2021, свідоцтв про народження внуків та ряд інших документів, то суд приходить до висновку, що зустрічний позов фізичної особи підприємця [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання до вчинення дій є необґрунтованим, не підтверджений належними доками, а тому в його задоволенні слід відмовити. Що стосується судових витрат позивача за первісним позовом [PERSON] на правову допомогу у розмірі 10000 грн., то слід зазначити наступне. Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial