Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

31 липня 2023 року позивач, діючи в своїх інтересах та як законний представник малолітньої [PERSON] , [INFO] , звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до держави Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, в якому просила стягнути з держави Російської Федерації на користь позивача та [PERSON] моральну шкоду по 2500000,00 грн. кожній, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20 лютого 2014 року Збройні Сили Російської Федерації, порушуючи державний кордон, незаконно вторглися на територію України. Починаючи з цього дня військовослужбовці Російської Федерації діючи навмисно та протиправно, приховуючи свої дії із захоплення органів державної влади, у тому числі шляхом незастосування військових знаків розпізнавання, розпочали агресивні дії проти України, метою та результатом яких стала спочатку окупація, а згодом анексія частини території нашої держави. До початку збройної агресії РФ позивач разом з чоловіком та двома доньками проживала ум. Харкові, за адресою [ADDRESS] , де і зареєстрована. 24 лютого 2022 року почалися масові вторгнення на територію України регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації та інших військових формувань, які створила та підтримувала дана держава. У перші дні повномасштабного вторгнення, з метою збереження життя та здоров`я, позивач разом з чоловіком та двома неповнолітніми доньками безперервно жили у підвалі більш ніж 15 днів, ховались від обстрілів ворожої артилерії. Після того як бомба попала у сусідній будинок, та він почав горіти на очах сім`ї позивача, вони вирішили покинути місто Харків, не зважаючи на той факт, що евакуація під обстрілами створювала велику загрозу життю та здоров`ю. З метою уникнення загрози моєму життю, здоров`ю, свободи та уникнення загрози членам родини, позивач разом з чоловіком та двома неповнолітніми доньками була змушена в середині березня 2022 року залишити свій дім та виїхати до м. Первомайський Харківської обл. Потім позивач разом із сім`єю переїхала до м. Вінниця. Дорога тривала 3 дні. У м. Вінниця родині позивача допомогли з житлом, яке самостійно знайти було практично неможливо. Під час перебування у місті Вінниця підрозділами збройних сил РФ були нанесені ракетні удари по центру міста, у зв`язку з чим позивач, з метою уникнення загрози життю, здоров`ю та уникнення загрози членам родини, разом з чоловіком та двома неповнолітніми доньками була змушена виїхати з м. Вінниця та переїхати у у Чернівецьку область, с. Колішківці. З часом і Чернівецька область опинилась під загрозою ракетних обстрілів з боку РФ. У зв`язку з цим позивач разом з дітьми виїхала за кордон, а чоловік повернувся до м. Вінниця. Після року перебування за кордоном, у зв`язку із закінченням коштів, позивач разом з дітьми повернулася до України у м. Вінниця, де на даний час і проживає разом із сім`єю. Однак, у зв`язку із постійною ракетною загрозою та БПЛА-камікадзе з боку країни агресора для даного міста, позивач має намір переїхати разом із родиною до Закарпатської області. Таким чином, півтора роки, позивач та її сім`я фактично не мають постійного місця проживання. Молодша донька позивача - [PERSON] , внаслідок пережитих подій, пов`язаних із бойовими діями, та постійною зміною місця проживання, отримала психологічну травму, втратила можливість ходити у садочок в м. Харкові, у зв`язку із чим виникли значні труднощі в навчальному процесі, що також значно погіршує її психологічний стан. Також у доньки спостерігаються труднощі у спілкуванні з іншими дітьми, оскільки вона сумує за своїми друзями із Харкова, та взагалі сумує за своїм домом і не як не може адаптуватись до нового місця проживання. Крім того,\~позивач зазначає,\~що у\~м.\~Первомайський,\~Харківської обл.,\~у м.\~Балаклія Харківської\~обл.\~та смт.\~Борова Ізюмського\~району Харківської\~обл.\~був розташований\~бізнес її\~чоловіка,\~який полягав\~у реалізації\~будівельних матеріалів.\~Однак,\~згодом м.\~Балаклія Харківської\~обл та\~смт.\~Борова Ізюмського\~району Харківської\~обл були\~окуповані збройними\~силами РФ,\~внаслідок чого\~всі торгові\~ланцюги були\~розірвані,\~продукція розграбована.\~Країна терорист\~позбавила чоловіка\~позивача можливості\~здійснювати підприємницьку\~діяльність,\~та відповідно\~можливості забезпечувати\~родину та\~гідно існувати. В результаті протиправних дій Збройних сил Російської Федерації та інших військових формувань, створених та підтримуваних даною державою, які діяли в інтересах Російської Федерації та під її держаним прапором, позивачу та її малолітній дитині була завдана моральна шкода, яку позивач оцінює загалом у розмірі 5000000,00 грн 00 коп, а саме 2500000,00 грн розмір моральної шкоди позивачу та 2500000,00 грн розмір моральної шкоди завданої малолітній дитині. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до держави Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, передано на розгляд за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів на подання відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання сторони не з`явилися, позивач просила суд розглянути справу за її відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема, і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судова влада України, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладання розгляду справи від них до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01 березня 2019 року, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 1028 від 01 березня 2018 року (а.с. 18). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжено. Указом Президента України № 451/2023 від 26 липня 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року на 90 діб. Згідно з Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року Харківська міська територіальна громада з 24.02.2022 до 15.09.2022 відносилась до території активних бойових дій, з 15.09.2022 до теперішнього часу належить до територій можливих бойових дій. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] посилається на те, що з 24 лютого 2022 року по даний час Російська Федерація знищує, пошкоджує населені пункти України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини. Статтею 2 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що право кожного на життя охороняється законом. Внаслідок агресії РФ було порушено низку його прав. Позивач періодично мешкає у бомбосховищах, позбавлений можливості користуватися належним майном, вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, та рухомим майном, що знаходиться в ній, а також втрата можливості розпоряджатись ним, що завдає йому моральної шкоди. Вважає грошовий еквівалент завданої моральної шкоди в сумі 35000 євро справедливою компенсацією за факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що позивачу завданий власний душевний невгомонний біль, безперервні страждання через війну. Підставою звернення до суду із вимогами про стягнення з РФ шкоди, завданої збройною агресією останньої проти України є, зокрема, численні порушення РФ численних основоположних прав і свобод позивача. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса). Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації. Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Згідно приписів ч. 1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно з частиною 2 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Загальновідомим є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно частини 1 та 4 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частини 1 ст. 1167 ЦК України). У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. Отже, відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22). Абзац другий частини 3 статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як на підставу вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії РФ вона разом із сім`єю була змушена покинути м. Харків, проживати у м. Вінниця, Чернівецькій області і взагалі покинути територію України, зазнала моральних страждань. Однак, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не надала жодного доказу на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, зокрема довідок про взяття на облік ВПО, відомостей про перетин державного кордону України. Також позивач зазначає, що її малолітній дитині завдано психологічної травми внаслідок неправомірних дій РФ, однак доказів на підтвердження зазначеної обставини, зокрема відповідних висновків фахівців тощо, позивач не надала. Доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України. При цьому, слід наголосити, що одним з принципів цивільного судочинства є змагальність, яка полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12, 81 ЦПК України), тоді як суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (принцип диспозитивності, передбачений ст. 13 ЦПК України). Всупереч зазначеним вище вимогам, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди. Встановлений законом обов`язок відповідача спростувати відсутність вини у заподіянні шкоди не виключає обов`язку позивача належним чином обґрунтування розмір спричиненої шкоди та надати відповідні докази. Водночас, позивачем, окрім загальновідомих фактів, не надано доказів спричинення шкоди їй особисто (втрата доходів, майна тощо) та малолітній дочці. Безпідставними є посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), в якому суд зазначив, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності, через змушене переселення із північної території Кіпру, в зв`язку з окупацію цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами, з огляду на таке. Позивач [PERSON] проживає в Харкові, який розташований в районі проведення воєнних (бойових) дій (до 15 вересня 2022 року) та можливих бойових дій (з 15 вересня 2022 року і дотепер), однак місто Харків не перебувало в окупації, що є відмінним від обставин, які встановлені при розгляді вищевказаної справи. Посилання позивача на те, що у м. Первомайський, Харківської обл., у м. Балаклія Харківської обл. та смт. Борова Ізюмського району Харківської обл був розташований бізнес її чоловіка, і внаслідок збройної агресії відповідача її чоловіка було позбавлено можливості здійснювати підприємницьку діяльність, по-перше, не підтверджені жодним доказом, а по-друге, не стосуються предмету доказування у цій справі, оскільки свідчать про можливість завдання моральної та майнової шкоди чоловіку позивача, однак не позивачу. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної їй та її малолітній дочці [PERSON] моральної шкоди. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed