Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

01 грудня 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини , в якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі рішення Центрального районного суду м.Миколаєва у справі № 1423/20091/2012 від 29.01.2013 року на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини з усіх видів заробітку на 1/6 частку всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50/ прожиткового мінімуму для дитини, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позову посилається на те, що станом на час звернення до суду з цим позовом з нього також стягуються аліменти за рішенням суду на утримання малолтінього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку. Таким чином у позивача змінився сімейний стан, у нього від іншого шлюбу народився син, на утримання якого він також сплачує аліменти. Ухвалою від\~\~04.12.2023 року відкрито провадження по справі та ухвалено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20 березня 2024 року надійшов відзив на позов від відповідачки [PERSON] , в якому повністю заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що наразі Центральним ВДВС виконується рішення суду про стягнення з позивача на її корсить аліментів ВП № 54000733. Зазначає, що народження у платника аліментів другої дитини не є підставою для зменешення розміру аліментів, посилаючись на численні позиції Верховного Суду. Звертає увагу суду на те, що позивачем до позову не надано жодного доказу погіршення його матеріального стану. Натомість її адвокатом отримано докази, які долучаються до мтаеріалів справи, про те, що позивач офіційно працевлаштований та отримує велику заробітну плату, має на праві власнсоті нерухомість та автомобіль, позивач з серпня 2022 року орендує у м.Києві квартиру , площею 90,7 кв.м. Згідно його декларації про доходи, його матеріальний стан жодним чином не погіршився, доходи не зменшилися. Зазначає, що з початку повномасштабного вторгення рф на територію України відповідачка з дитиною задля збереження життя та здоров`я дитини вимушені були виїхати за кордон до Франції, отже її витрати на дитину значно збільшилися. Також представник відповідача адвокат Гоцуляк Ю.С. надала суду заяву про вирішення питання про судові витрати в порядку ч.8 ст. 141 , ст. 246 ЦПК України. Позивач в особі свого представника адвокатат Павлюк С.О. просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Гоцуляк Ю.С. просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити у задволенні позову з викладених у відзиві підстав. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводиться. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно заочного рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 29.01.2013 року у справі № 1423/20091/2012 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 07.12.2012 року до повноліття дитини. Згідно рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.01.2023 року у справі № 490/5852/22 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 19.12.2022 року до повноліття дитини. Позивачем надано копії платіжних інструкцій на підтвердження оплати аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі від 5 000 до 30 000 грн на місяць. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працює в Державному підприємстві оборони України "Агенція оборонних закупівель " з серпня 2022 року , з вересня 2023 року на посаді начальника відділу миного супроводження Управління логістичного митного супроводження. Згідно його Довідки про доходи , загальна сума нарахованої заробітної плати за 2023 рік складає 1 918 070 грн 15 коп., за жовтень-листопад 2023 року( два місяці, які передували його зверненню до суду) заробітна платат становила 90 000 грн за місяць, за грудень 2023 року похзивачем отримано дохід у розмірі 555 414,35 грн. Також згідно Декларацій про майновий стан позивача за 2021-2022 роки,у його власності перебуває нерухоме майно та автомобілі. Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Предметом спору у вказаній справі є зменшення розміру аліментів присуджених в судом до стягнення з позивача на утримання неповнолітньої доньки. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У ст. 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосована при наявності відповідних обставин для цього. При розгляді справ зазначеної категорії до предмета доказування відносяться обставини, які свідчать про існування змін, що відбулись в матеріальному чи сімейному становищі платника аліментів, і що саме такі зміни вплинули на його здатність сплачувати аліменти в присудженому судовим рішенням розмірі. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів необхідно з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись 01.12.2023 року до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що він є батьком двох неповнолітніх дітей від різних шлюбів. Згідно до рішення суду у справі № 490/5852/22 від 27.01.2023 року з нього стягнуто аліменти на утримання малолітньоїго сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.12.2022 року та до досягнення дитиною повноліття. При цьому зазначив, що на даний час з нього стягуються аліменти на утримання ще однієї дитини, отже змінився його сімейний стан . Посилаючись, зміну свого сміейного стану, а саме народження ще однієї дитини, просив змінити розмір стягуваних аліментів на утримання доньки від першого шлюбу, зменшивши їх до 1/6 частки. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] , оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а наявність іншої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Така зміна можлива лише в разі доведення позивачем належними та допустимими доказами факту погіршення майнового стану платника аліментів, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Позивачем взагалі не надано суду жодних доказів на підтвердження свого майнового стану за пеірод 2018-2023 роки, тобто з моменту народження дитини. Проте , як підтверджується матеріалами справи, з моменту стягенення з нього аліментів за рішенням суду на утримання другої дитини, його матеріальний стан не погрішувався. Доказів покращення майнового стану отримувача аліментів- відповідчаки по справі, позивачем суду також не надано. налогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21). Крім того, Верховний Суд наголошував на тому, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Як викладено у Постанові від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22-ц (провадження № 61-10748 св 23) , аналіз статті 192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є зміна як матеріального, так і сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Проте сама по собі зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Твердження позивача про те, що він має на утриманні іншу малолітню дитину від іншого шлюбу та сплачує аліменти є неспроможними, оскільки права однієї дитини не можуть порушуватися за рахунок іншої. Суд також враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо в підлітковому віці дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку матір. Таким чином, у позивача на даний час залишились аліментні зобов`язання щодо утримання доньки [PERSON] , 2006 р.н., у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), за рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 29.01.2013 року та утримання дитини сина [PERSON] , 2018 р.н., у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) за рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.01.2023 року, тобто розмір його обов`язкових витрат, які стягуються з позивача становить 41,6 % від доходу позивача, та не може бути підставою для зменшення розміру аліментів. Отже, позивач належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку зі сплатою аліментів на другу дитину, що унеможливлює задоволення його вимог про зменшення розміру аліментів, а зміна сімейного стану не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed