Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

Позовні вимоги. Представник позивача звернувся до суду із позовом про звільнення самовільно зайнятого приміщення. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що буд. [ADDRESS] перебуває у власності Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів м. Львова, Львівської області. У вказаному будинку перебуває комунальне нежитлове приміщення півпідвалу під індексом «ІІІ» загальною площею 5,8 кв.м. Представник позивача зазначає, що дане приміщення було предметом договору та перебувало в оренді у ТзОВ «Торгово-промислова компанія «Бумеранг». Відповідно до поверхового плану будинку станом на 01.08.1988 приміщення має окремий вхід з фасаду та суміжну стіну з нежитловим приміщенням інд.4-2. Вказує, що вищевказане приміщення комунальної власності площею 5,8 кв.м. незаконно утримується та використовується відповідачем, яка є власницею суміжних нежитлових приміщень в будинку [ADDRESS] . Незаконне володіння відповідачем об`єктом комунальної власності, на переконання позивача, порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним тощо. На підставі вищеперелічених обставин позивач вважає наявними достатні підстави для звернення до суду із вимогою про звільнення відповідачами самовільно зайнятих нежитлових приміщень. Рух справи в суді. \~ \~ \~ \~Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.10.2023 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з (викликом) повідомленням сторін в судове засідання. Позиції сторін по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Подала до суду відзив, у якому зазначила, що термін до 01.01.2019 року, на виконання законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Львівська міська рада списала всі багатоквартирні будинку та передала їх власникам (співвласникам) квартир та нежитлових приміщень. Відтак, посилання позивача на те, що будинок [ADDRESS] перебуває у власності Львівської міської ради не відповідає закону та чинним нормативно правовим актам Львівської міської ради. Зазначила, що рішення виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів від 14.04.1987 року № 192 «Про затвердження реєстру та реєстрацію жилих будинків будівель» не встановлює право власності Львівської міської ради на спірні приміщення, а лише вказує, що у відповідний період будинок [ADDRESS] перебував на балансі місцевих рад. Представник відповідача зауважила, що відповідно до договору оренди нежитлових приміщень, укладеного між Управлінням ресурсів департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та ТзОВ «Торгово промисловій компанії «Бумеранг» півпідвальне приміщення площею 5,8 кв.м. передавалося орендарю на три роки з 09.06.2000 року до 09.06.2003 року. Інших відомостей про користування цим приміщенням після 2003 року позивачем суду не надано. Крім того, з долученого до матеріалів справи поверхового плану вбачається, що приміщення під літерою ІІІ знаходиться на першому поверсі і має площу 2,8 кв.м. Зазначає, що із вказаного плану також вбачається, що це приміщення є допоміжним, оскільки у ньому були встановлені туалети загального користування. Додатково вказала, що у 2005 року [PERSON] придбала у ТзОВ «Торгово промисловій компанії «Бумеранг» вже приєднане приміщення загальних туалетів під літерою ІІІ площею 2,8 кв.м. Остання вказувала, що після встановлення туалетів у власних квартирах, у мешканців будинку відпала потреба у туалетах загального користування, відтак за згодою всіх власників квартир, по всіх поверхах будинку їх приєднали до своїх квартир власники, які мали таку технічну можливість. На підставі вищенаведеного та враховуючи безперервне, відкрите володіння вказаним приміщенням його власниками, починаючи з 2005 року, враховуючи статус спірного приміщення, як допоміжного, згоду всіх власників будинку, вважала що позов задоволенню не підлягає. Досліджені судом письмові докази. На підтвердження позовних вимог позивачем було долучено наступні документи. Рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова, Львівської обл. №192 від 14.04.1987 року «Про затвердження реєстру та реєстрацію жилих будинків/будівель», відповідно до якого будинок [ADDRESS] перебуває у власності Львівської МТГ в особі Львівської міської ради відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Львова, Львівської обл. №192 від 14.04.1987 року «Про затвердження реєстру та реєстрацію жилих будинків/будівель». Договір оренди нежитлових приміщень № 7831 від 18.07.2000 року, який укладений між Управлінням ресурсів департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та ТзОВ «Торгово промисловій компанії «Бумеранг» відповідно до якого півпідвальне приміщення площею 5,8 кв.м. передавалось у користування орендарю строком на три роки, а саме з 09.06.2000 року до 09.06.2003 року. Лист ЛКП «Старий Львів» №4-3103-37778 від 28.08.2023 року, яким було повідомлено начальника управління комунальної власності ЛМР, що на момент візуального обстеження будинку [ADDRESS] виявлено що власником нежитлового приміщення у цьому будинку самовільно приєднано приміщення півпідвалу під індексом «III», загальною площею 5,8 кв.м., яке було предметом договору оренди. Акт обстеження № 353 НД/23 від 12.09.2023 року з фототаблицею, відповідно до якого представником Управління комунальної\~власності департаменту\~економічного розвитку\~Львівської міської\~ради \~спільно з\~представником ЛКП\~«Старий Львів»\~ було здійснено огляд об`єкта нерухомого майна загальною площею 5,8 кв.м., яке розташоване у буд. [ADDRESS] . В ході обстеження встановлено, що доступ до об`єкта відсутній, оскільки дверний прохід з фасаду замуровано, на місці дверного проходу встановлено вікно. У приміщенні встановлено туалет та душову. Згідно з інформацією, наданої представником балансоутримувача економіста з матеріально-технічного забезпечення ЛКП «Старий Львів» [PERSON] приміщення фактично об`єднані з нежитловими приміщеннями площею 22,5 кв.м., що перебувають у приватній власності [PERSON] . Витяг з державного реєстру речових прав, відповідно до якого приміщення загальною площею 22,5 кв.м. в будинку [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2023 року. Поверховий план будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що приміщення під літерою ІІІ знаходиться на першому поверсі і має площу 2,8 кв.м. Мотиви прийняття рішення судом. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Правовими підставами позову позивач зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позивач зазначає, що незаконне займання відповідачкою зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада в особі уповноваженого нею виконавчого органу Управління комунальної власності позбавлена передбаченого ст.ст. 13, 41, 141 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України, права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з нормою ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють органи місцевого самоврядування. Згідно з ч.2 ст. 327 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Незаконне володіння відповідачкою об`єктом комунальної на переконання позивача, порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним тощо. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами не доведена площа спірного приміщення саме у розмірі 5,8 м. кв. Так, позивач підтверджує площу спірного приміщення договором оренди нежитлових приміщень № 7831 від 18.07.2000 року, який був укладений між Управлінням ресурсів департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та ТзОВ «Торгово промисловій компанії «Бумеранг», у якому зазначено, що в оренду передається півпідвальне приміщення площею 5,8 кв.м. В той\~же час,\~позивач надає\~в якості\~доказу поверховий\~план будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що спірне приміщення під літерою ІІІ знаходиться на першому поверсі і має площу 2,8 кв.м. Вказані розбіжності під час судового розгляду позивачем усунуті не були. Крім того, представник Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради зазначає, що позовні вимоги стосуються півпідвального нежитлового приміщення Однак, письмовими доказами вказані доводи позивача не підтверджуються. Зокрема, з поверхового плану\~будинку [ADDRESS] вбачається, що у спірному приміщенні було розміщено туалети загального користування. З долучених до акту обстеження спірного приміщення фотографій, вбачається, що таке приміщення знаходиться саме на першому поверсі будинку, а не є півпідвальним, як зазначає позивач. Також позивачем не доведено, що приміщення під індексом «ІІІ» має статус саме нежитлового, а не допоміжного, як наполягає представник відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку е приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4- рп/2004 зазначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) Частиною 1 статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що нежитлове приміщення ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року в справі № 922/1406/21 зазначено, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 у справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 у справі № 906/1169/17). Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 25.08.2009 за N 927/11207, допоміжні приміщення житлового будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування населення. З урахуванням вищенаведеного, власник дійсно має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Водночас, на підставі долучених до матеріалів справи доказів, суд позбавлений можливості чітко встановити статус та площу спірного приміщення. Договір оренди нежитлових приміщень № 7831 від 18.07.2000 року, укладений з юридичною особою, яка не є учасником спірних правовідносин, не є належним та допустимим доказом, який ідентифікує приміщення (у договорі не зазначено індекс такого приміщення), розмір та статус помешкання, яке слід звільнити відповідачу. З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed