Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 09.02.1988 року зареєстрована та проживає по теперішній час у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У зазначеній квартирі також зареєстровані відповідачі: [PERSON] - з 29.02.1980 року, [PERSON] - з 01.01.1979 року, [PERSON] (донька позивача) - з 03.04.2007 року. Квартира [ADDRESS] відноситься до житлових приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду, що надаються громадянам у безстрокове користування. Позивач вказує на те, що реєстрація відповідачів носить формальний характер, оскільки вони в квартирі не проживають тривалий час, їх речі в квартирі відсутні, участі в оплаті квартплати і комунальних послуг не приймають. Так, відповідач [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS] , не проживає, квартирою не цікавиться, не несе витрати на утримання зазначеного житлового приміщення. Постійне місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] , де вона понад 30 років проживає разом із чоловіком та сином [PERSON] . В цей період відповідач [PERSON] працювала постійно в м. Узин. За квартиру [ADDRESS] відповідач [PERSON] регулярно сплачувала комунальні платежі, що підтверджується заявою [PERSON] до начальника ЖЕК № 504 від 02.01.2001 року, довідкою № 26 від 04.02.2005 року, довідкою від 01.01.2001 року № 1, довідкою від 12.12.200 року виконавчого комітету Узинської міської ради, довідкою ф-3 № 348. Відповідач [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS] , ніколи не проживав та не проживає, квартирою не цікавиться, не несе витрат на утримання зазначеного житлового приміщення, що підтверджується клопотанням від 26.06.1975 року № 200, довідкою ф-3 № 348, довідкою № 56/16/799 від 29.04.2003 року. Відповідач [PERSON] , яка є донькою позивача, за адресою реєстрації: [ADDRESS] , з 2011 року не проживає, наразі перебуває у шлюбі та проживає у Російській Федерації, квартирою не цікавиться, не несе витрати на утримання зазначеного житлового приміщення і допомоги матері не надає. Факт не проживання відповідачів за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] підтверджується відповідними актами із залученням мешканців будинку, зокрема Актами від 06.07.2011 року, від 01.08.2012 року, від. 15.08.2013 року. Позивач вказує на те, що реєстрація відповідачів у квартирі за адресою: [ADDRESS] , покладає на неї додатковий тягар по оплаті житлово-комунальних послуг. Так, вона не спроможна повністю реалізувати своє право на користування пільгами з оплати житлово-комунальних послуг. З 2011 року за вказаною квартирою почала накопичуватись заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг. Позивач є пенсіонером, інвалідом ІІІ групи та не має таких джерел доходів, достатніх, щоб нести витрати по утриманню житла. При цьому, відповідачі від сплати житлово-комунальних послуг ухиляються, матеріальної допомоги не надають. Також позивач зазначає, що особисті речі відповідачів у квартирі за адресою: [ADDRESS] відсутні, перешкод у користуванні цим житлом їм ніколи не чинилося, вони добровільно залишили квартиру, проживають фактично понад 5 років в інших населених пунктах, стосунків з позивачем не підтримують, про точні адреси свого фактичного проживання позивача не проінформували. Таким чином, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житлом - квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки добровільно залишили жиле приміщення, забрали свої особисті речі та вчинили дії, що свідчать про втрату ними інтересу до збереження прав користування спірним житлом. Жодних домовленостей між позивачем та відповідачами щодо збереження за ними права користування спірною квартирою не було. При цьому, як вказує позивач, в ті періоди, коли їй було точно відомі адреси проживання відповідачів, вона неодноразово зверталася до них із проханням знятися з реєстрації у спірній квартирі та зареєструватися за місцем фактичного проживання, проте відповідачі залишили таке прохання без реагування. Оскільки відповідачі не проживають за місцем реєстрації тривалий час, їх речі та документи в квартирі відсутні, а також у зв`язку з тим, що реєстрація відповідачів в квартирі покладає на позивача додатковий тягар по оплаті житлово-комунальних послуг та унеможливлює в повному обсязі користування майном, позивач просить: - визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; - усунути перешкоди у здійсненні позивачу права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом позбавлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зняття їх з реєстраційного обліку в цій квартирі. 22.02.2021 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року, відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року, у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам та треті особі копію позовної заяви з додатками. Вказані документи направлялися відповідачам за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] . Конверти з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов, які направлявся відповідачам за адресою місця реєстрації, повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідачам був наданий строк для надання відзиву. На день ухвалення рішення відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 09.04.2021 року до суду від представника третьої особи Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до яких третя особа зазначає, що за інформацією з Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 4 особи. Заяв щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації не надходило. При винесенні рішення представник Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації покладається на розсуд суду, просить винести законне та обґрунтоване рішення і розглядати справу без участі їх представника. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.04.2022 року, витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-В) інформацію щодо правового статусу квартири за адресою: [ADDRESS] , інформацію щодо перебування даної квартири у державній, комунальній чи приватній власності, а також копію ордеру на дану квартиру. 20.09.2023 року до суду із Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» було надано запитувані судом матеріали. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2023 року, справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 18.03.2024 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у якій позивач підтримує заявлені позовні вимоги, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності позивача, враховуючи подану заяву, та неявка позивача не перешкоджає розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про місце, час розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідачів копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів, та судові повістки про виклик до суду. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідачі кореспонденцію суду не отримали, а листи повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, суд вважає повідомлення відповідачів про розгляд даної справи належним. У встановлений судом строк відповідачами відзиву на позовну заяву подано не було. Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідачів на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити позицію останніх щодо предмету спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Подав заяву про розгляд справи без участі представника Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, та повідомив, що заяв щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації не надходило. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира не приватизована і перебуває в комунальній власності на балансі ВСП «Залізничний» структурного підрозділу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду». Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відноситься до житлових приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду, що надаються громадянам у безстрокове користування. Як вбачається з листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (КП КМР «КМ БТІ») від 20.09.2023 року №062/14-12528 (И-2023), згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09.02.1988 року по теперішній час зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , згідно довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА про реєстрацію місця проживання особи №14107902 від 01.02.2021 року. У вказаній квартирі крім позивача по справі зареєстровані відповідачі. Так, як вбачається з довідки форми №3, виданої структурним підрозділом ВСП «Залізничний» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» 18.04.2011 року №591, у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 4 (чотири) особи: - [PERSON] , [INFO] , - з 29.02.1980 року; - [PERSON] , [INFO] (онука), - з 03.04.2007 року; - [PERSON] , [INFO] (дочка), - з 09.02.1988 року; - [PERSON] , [INFO] (син), - з 01.01.1979 року. Власником особового рахунку є [PERSON] . Реєстрація відповідачів у спірній квартирі підтверджується також інформацією з Реєстру територіальної громади м. Києва. Так, як вбачається з довідки № 58881709 від 31.03.2021 року, станом на 31.03.2021 у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 4 (чотири) особи: - [PERSON] , [INFO] , - з 01.01.1979 року; - [PERSON] , [INFO] , - з 29.02.1980 року; - [PERSON] , [INFO] , - з 09.02.1988 року ; - [PERSON] , [INFO] , - з 03.04.2007 року. Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач зазначила, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі носить формальний характер, оскільки вони в квартирі не проживають тривалий час, їх речі в квартирі відсутні, участі в оплаті квартплати і комунальних послуг не приймають. Реєстрація відповідачів в квартирі покладає на позивача додатковий тягар по оплаті житлово-комунальних послуг та унеможливлює в повному обсязі здійснювати користування майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та відповідно до ст. 264 ЦПК України. При цьому, ст. 78 ЖК Української РСР встановлені права і обов`язки тимчасово відсутніх наймача та членів його сім`ї, згідно якої - тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. У своїй постанові від 15 січня 2020 року справа №754/613/18-ц провадження № 61-1634св19 Верховний Суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перебуваючи на реєстраційному обліку у квартирі за адресою: [ADDRESS] , протягом тривалого часу (понад шість місяців) за адресою своєї реєстрації не проживають, витрат по утриманню житла не несуть. Квартиру відповідачі залишили добровільно, забравши з неї усі свої речі. На підтвердження викладених обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги, позивач надає наступні докази: - акти про не проживання та відсутність особистих речей відповідачів у спірній квартирі від 06.07.2011, від 01.08.2012, від 15.08.2013, підписані мешканцями будинку, правдивість даних яких перевірено майстром жеку. З копії актів про не проживання від 06.07.2011, від 01.08.2012, від 15.08.2013, вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживають понад 6 місяців. Відсутність відповідачів за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з відсутністю адресата за адресою місця проживання. Жодних доказів, які б підтверджували, що відповідачі цікавились чи цікавляться житловою площею, сплачують комунальні послуги та намагаються вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що внаслідок перебування відповідачів на реєстраційному обліку у спірній квартирі, вона змушена щомісячно сплачувати додаткову суму комунальних платежів, що завдає їй матеріальних збитків. Вказане підтверджується наданими суду квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71,72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Матеріали справи не містять доказів поважних причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу (понад шість місяців). Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, а отже є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно до ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про примусове зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. З огляду на зазначене позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні позивачу права користування квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, суд приходить до висновку, що позов про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , підлягає частковому задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. Щодо судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Як вбачається із позовної заяви, позивачем при зверненні до суду судовий збір сплачено не було, хоча остання була зобов`язана сплатити судовий збір у розмірі 5 448,00 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2021 року, позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Таким чином, у порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в рівних частках в дохід держави пропорційно до задоволених судом позовних вимог в сумі 2 724,00 грн.

Outcome: partial