Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій та рішень посадових осіб контролюючого органу, У своїй позовній заяві просив суд стягнути з Державного бюджету на користь [PERSON] грошові кошти за моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн., судові витрати покласти на Відповідачів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 09 січня 2023 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник Державної казначейської служби України зазначає, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у даній справі. Вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. 23 січня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої [PERSON] зазначає, що моральні страждання стали наслідком дій податківців, які діяли не у послідовний спосіб, штучно створивши менш сприятливу для Позивача як платника податків ситуацію, без врахування, що позивачем погашено податковий борг. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов. Представники відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 21 листопада 2003 року [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дата запису - 11 січня 2008 року, номер запису 20910170000001108. 28 грудня 2016 року [PERSON] звернувся із заявою про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем. [PERSON] отримано лист з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2020 року, № Ф-12026-13 зі сплати єдиного внеску винесену ГУ ДПС у м. Києві у розмірі 11 466,36 грн. [PERSON] направив до ДПС України скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2020 року № Ф-12026-13 зі сплати єдиного внеску винесену ГУ ДПС у м. Києві. У скарзі зазначив, що з тексту вимоги № Ф-12026-13 від 30.09.2020 року вбачається, що сума недоїмки у відповідні графі містить значення «0», а тому перевірка усіх обставин по справі не була проведена. Листом від 14.01.2021 року /А/99-00-06-02-02-09 заступника Голови [PERSON] в задоволенні скарги було відмовлено, а вимогу залишено без змін. 14.12.2020 року [PERSON] подав до Окружного Адміністративно суду м. Києва позовну заяву до Головного управління ДПС у місті Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2020р. №Ф-12026-13 зі сплати єдиного внеску винесену ГУ ДПС у м. Києві визнання неправомірним та скасування рішення ДПС України про результати розгляду скарги №32468/6/99-00-03-01-06 від 13 листопада 2020 року. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року у справі №640/31817/20 в задоволенні позову відмовлено. 11.01.2023 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.09.2022 року скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано вимогу Головного управляння Держаної податкової служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2020 року №Ф-12026-13 зі сплати єдиного внеску. Водночас, 18.01.2022 року державний виконавець Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лісовенко Володимир Антонович відкрив виконавче провадження № [NUMBER] на підставі вимоги від 30.09.2020 року №ф-12026-13 зі сплати єдиного внеску. 05.10.2022 року постановою державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лісовенко Володимира Антоновича винесено постанову про накладення арешту на майно [PERSON] . 05.10.2022 року постановою державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лісовенко Володимира Антоновича винесено постанову про накладення арешту на кошти [PERSON] . Після отримання рішення суду 31.03.2023, [PERSON] звернувся зі скаргою до ГУ ДПС у м. Києві стосовно притягнення винних осіб до відповідальності. 14.02.2022 року на адресу Головного управління ДПС у м. Києві надійшла скарга за вх. ГУ ДПС від 16.02.2022 №18937/6 щодо неналежного виконання посадових обов`язків начальником відділу погашення заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС [PERSON]. 31.03ю2023 року [PERSON] направив до Головного управління ДПС у м. Києві скаргу, відповідно до змісту якої просив повідомити, чи були притягнуті до відповідальності посадові (службові) особи ГУ ДПС у м. Києві [PERSON] та [PERSON] щодо прийняття податкової вимоги від 30.09.2020 року №Ф-12025-13 зі сплати єдиного внеску стосовно [PERSON] ; чи було притягнути до відповідальності службову особу ГУ ДПС у м. Києві [PERSON] за звернення до примусового виконання Печерського ВДВС податкової вимоги, сума боргу за якою не була узгоджена. Згідно з відповіддю Головного управління ДПС у м. Києві про результати розгляду скарги від 14.02.2022 року станом на 19.05.2022 року у ГУ ДПС відсутні законодавчі підстави для відкликання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2020 року № Ф-12026-13 та звернення до Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо закриття виконавчого провадження за вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2020 N? Ф-12026-13. Листом від 22.02.2022 року №7399/26-15-13-07-05 ГУ ДПС проінформовано Печерський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про прийняття Окружним адміністративним судом м. Києва ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі від 16.01.2021 року № 640/31817/20. У відповіді Головного управління ДПС у м. Києві зазначається, що відсутні підстави для проведення службового розслідування та притягнення винних осіб до відповідальності відповідно до вимог «Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950. [PERSON] вважає, що працівники ГУ ДПС у м. Києві винесли протиправну вимогу, розуміючи, що вона оскаржується звернулись до виконавчої служби і фактично своїми діями поглибили його моральні страждання шляхом здійснення дій, спрямованих на виконання оскаржуваної вимоги У позовній заяві [PERSON] зазначає, що дізнавшись про наявність боргу та отримавши оскаржувану вимогу, був змушений багато часу та зусиль присвятити намаганням довести податківцям протиправність застосування до нього, як платника єдиного податку, крайньої міри відповідальності за відсутності податкового боргу з єдиного податку, у зв?язку з чим впродовж тривалого часу вимушено відчував тривогу, перебуваючи у стані сильного занепокоєння та стресу. Зазначає, що постійний страх, невпевненість у майбутньому, призвели до втрати соціальних зв?язків, оскільки своїми неправомірними діями та рішенням, посадові особи контролюючого органу позбавили порушили його гідність та ділову репутацію як підприємця, що призвело до втрати ділових зв?язків та прибутків. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. До системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізовуються і ліквідуються в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п. п. 1, 2 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 Державна податкова служба України (ДПС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). ДПС у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності наявність усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Таким чином, суд вважає за необхідне при розгляді даної справи керуватися ст. 1173 ЦК України, відповідно до положень якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Необхідність довести наявності цих умов покладено на позивача, який звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Звертаючись з даним позовом, позивач посилається на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду, якою визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у м. Києві про сплату боргу ( недоїмки) від 30.09.2020 року № Ф-12026-13 зі сплати єдиного внеску. Суд зауважує, даним рішення протиправність або незаконність дій посадових осіб ГУ ДПС у м. Києві не встановлена. Загальні підходи по відшкодуванню моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року (справа № 464/3789/17), в якій суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17). Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000, 00 грн. сторона позивача пов`язує з тим, що внаслідок пред`явлення вимоги ГУ ДПС, позивач був змушений багато часу та зусиль присвятити намаганням довести податківцям протиправність застосування до нього, як платника єдиного податку, крайньої міри відповідальності за відсутності податкового боргу з єдиного податку, у зв?язку з чим впродовж тривалого часу вимушено відчував тривогу, перебуваючи у стані сильного занепокоєння та стресу. Зазначає, що постійний страх, невпевненість у майбутньому, призвели до втрати соціальних зв?язків, оскільки своїми неправомірними діями та рішенням, посадові особи контролюючого органу позбавили порушили його гідність та ділову репутацію як підприємця, що призвело до втрати ділових зв?язків та прибутків. Водночас, суд зауважує, що [PERSON] на надано суду доказів, що підтвердили б відчуття тривоги, стану сильного занепокоєння та стресу, невпевненості у майбутньому, втрати соціальних зв?язків, зокрема ділових. Що стосується розміру моральної шкоди, то відповідно до ч. 3 ст.23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. [PERSON] в обгрунтування розміру моральної шкоди зазначає, що механізм розрахування моральної шкоди встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач виходить з положень ст. 13 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до змісту якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Так, [PERSON] вважає, що з моменту винесення оскаржуваної вимоги 30.09.2023 року до її скасування 11.01.2023 року пройшло два роки і три місяця, що становить 27 місяців. З січня 2023 року мінімальна зарплата встановлена на рівні: місячна - 6700 грн. Таким чином, на думку позивача, за період 27 місяців підлягає стягненню 180 900, 00 грн. Водночас, [PERSON] зазначає, що враховуючи ситуацію в країні, а також обставини, що склалися, достатньою сумою вважає 100 000, 00 грн., що відповідає принципу справедливості, розумності. Відповідно до Постанови ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Суд зауважує, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не застосовується до правовідносин, що виникли між ГУ ДПС у м. Києві та [PERSON] . Так, перелік органів та їх підрозділів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, встановлений ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». З аналізу ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» вбачається, що Державна податкова служба України оперативно-розшукову діяльність не здійснює. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 38 КПК України органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання. Досудове слідство здійснюють: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України. Як вбачається зі змісту ст. 38 КПК України Державна податкова служба України не здійснює досудове розслідування. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України; 3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Відповідно до п. п. 1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 Державна податкова служба України (ДПС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). Таким чином, ГУ ДПС у м. Києві не належить до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури. Також суд зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. [PERSON] як на підставу застосування до правовідносин у справі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» посилається на аналогію закону та аналогію права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Суд зауважує, що вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої вимогою ГУ ДПС у м. Києві та відшкодування шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду належать до різних за змістом правовідносин. За приписами ч. ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч. ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed