Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт , що має юридичне значення, а саме: що [PERSON] постійно проживав разом із своєю дружиною спадкодавицею [PERSON] за адресою [ADDRESS] станом на 26.05.2021 рік. В обґрунтування своєї заяви заявник зазначив, що ,він, [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 04.11.1978 року . Подружжя проживало за адресою [ADDRESS] . Проте за цією адресою був зареєстрований тільки [PERSON] , а [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Оскільки подружжя проживало разом, [PERSON] виходив з того, що він прийняв спадщину на підставі ч. З ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 11.12.2023 року [PERSON] звернувся до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі чого було заведено спадкову справу № 426/П/2023. Проте 11.12.2023 р. державний нотаріус П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Лакіза І.В. прийняла постанову, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що [PERSON] заяву про прийняття спадщини у строк не подав, разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини не був зареєстрований. За вказаних обставин, заявник змушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Заявник [PERSON] підтримав доводи заяви та просив їх задовольнити . Зацікавлена особа - Державний нотаріус П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Лакіза І.В. в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи сповіщена в установленому порядку. Суд, вислухав заявника, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил. Встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповіднодо цьогоКодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, щопункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 04.11.1978 року . Подружжя проживало за адресою [ADDRESS] . Проте за цією адресою був зареєстрований тільки [PERSON] , а [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, відповідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 28.05.2021 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) , актовий запис № 10890 . 11.12.2023 року [PERSON] звернувся до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі чого було заведено спадкову справу № 426/П/2023. 11.12.2023 року державний нотаріус П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Лакіза І.В. прийняла постанову, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що [PERSON] заяву про прийняття спадщини у строк не подав, разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини не був зареєстрований. Проте ч. З ст. 1268 ЦК України як спосіб прийняття спадщини передбачає саме спільне проживання, а не спільну реєстрацію (як зазначено у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії). Встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавицею є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї. Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України, № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд вправі розглядати справи про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується наступними доказами: -листом Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області від 13.02.2024 р. № 23 аз/149-67/01, в якому зазначено, що виклик поліції з приводу смерті [PERSON] здійснювався на адресу [ADDRESS] ; -випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 665, в якій зазначено місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] ; -показаннями свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; -інформацією КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Надані докази є належними та допустимими, з точки зору закону, проживання заявника [PERSON] разом із своєю дружиною спадкодавицею [PERSON] . Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Частиною третьою статті 12 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вимоги щодо встановлення факту постійного проживання заявника разом із своєю дружиною [PERSON] за адресою [ADDRESS] станом на 26.05.2021 рік, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та є доведеними відповідними доказами. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved