Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 11.09.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 року. В період шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] . За весь час спільного проживання відповідач знаходився в Литві на підробітках. Вдома був три-чотири рази на рік. Весь інший час дитина проводила із матір`ю, яка належним чином забезпечувала її догляд, харчування, займалась розвитком та вихованням дитини, при цьому продовжуючи працювати, оскільки відповідач не надавав належної фінансової допомоги. За час спілкування були непоодинокі випадки агресивного відношення відповідача до неї (позивачки), а 14.06.2023 року останній наніс їй два удари по голові та насильно забрав дитину, з якою його після її звернення до поліції відшукали в Запоріжжі у сестри відповідача. Посилаючись на вказані обставини та той факт, що відповідач дома майже не бував, дитина більше схильна до матері, з якою почувається у безпеці, можливість забезпечення нею належного розвитку та виховання дитини, позивачка просила суд визначити місця проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом із нею, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу_ відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.09.2023 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Протокольною ухвалою від 12.10.2023 року замість Управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в якості належної третьої особи було залучено орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради. Протокольною ухвалою 04.12.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В наданій заяві представник позивачки просив розглянути справу за відсутності сторони позивача, зазначивши про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач за викликами до суду не з`явився. Проте, надав клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про визнання позовних вимог. Третя особа в наданій заяві також просила проводити розгляд справи без участі їх представника, враховувавши наданих висновок по суті спору. За вказаних обставин, враховуючи положення ст.ст.211,223,247 ЦПК України, судом було ухвалено про подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін та третьої особи, за наявними у справі матеріалами та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частинами 1,2 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Частинами 4,6 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Частинами 1 та 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого розпорядженням №45-р від 31.01.2024 року, визнано за недоцільне визначення місця проживання дитини з позивачкою за відсутності відповідного спору між батьками. В ході розгляду справи відповідачем також було подано клопотання, відповідно до якого він не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом із позивачкою. Поряд з цим, суд враховує, що в силу наведених вище положень ст.206 ЦПК України визнання позову відповідачем під час розгляду справи в суді є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Також суд враховує, що при розірванні шлюбу між сторонами питання про залишення дитини разом із позивачкою не вирішувалось. Офіційної процедури визначення місця проживання дитини в разі відсутності спору законодавством не встановлено та лише передбачено, що в такому випадку місце проживання дитини визначається за згодою батьків, тобто в договірному порядку. Проте, до досягнення дитиною віку, з якого вона має право самостійно визначати місце свого проживання з одним із батьків, не виключено можливості виникнення відповідного спору між сторонами. Крім того, діти, чиє місце проживання визначене за згодою батьків (в усній або письмовій формі), позбавлені ряду привілеїв, які мають діти, чиє місце проживання визначене судом. Зокрема, наприклад, це стосується можливості виїзду за межі України без згоди того із батьків, хто проживає окремо, в порядку, передбаченому ст.157 СК України. Усної домовленості між батьками недостатньо для негайного відібрання дитини та повернення за постійним місцем проживання. Тому, в разі, якщо місце проживання залишається невизначеним, обсяг прав та законних інтересів дитини є усіченим порівняно із дітьми, чиї батьки вирішили спір про місце проживання в суді або органом опіки та піклування. За вказаних обставин, вирішення в судовому порядку питання про визначення місця проживання дитини, буде відповідати інтересам дитини, забезпечить можливість повної та вчасної реалізації її прав та законних інтересів. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.2018 року, який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.09.2021 року у цивільній справі №182/3199/21. Згідно вказаного рішення шлюбні стосунки та спільне проживання сторони припинили з жовтня 2019 року. В період шлюбу у сторін народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати разом із позивачкою. На теперішній час позивачка разом із дитиною мешкають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку органу опіки та піклування під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини було обстежено умови проживання дитини за вказаною вище адресою та встановлено задовільні умови проживання. Також у висновку зазначено, що згідно довідки КП «Нікопольська міська лікарня №4» Нікопольської міської ради від 10.10.2023 року позивачка на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; працює в ТОВ «ДКМЕД» лікарем-стоматологом та має постійний дохід. Складі життєві обставини відсутні. Таким чином, судом встановлено, що з моменту народження та після припинення шлюбних відносин позивачки з відповідачем, дитина постійно, протягом тривалого часу, проживає разом із матір`ю, яка працевлаштована, має постійний дохід і місцем проживання та здатна забезпечити належні умови для утримання та виховання дитини. З урахуванням вищенаведеного, враховуючи позицію відповідача, суд приходить до висновку про обгрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог, визначивши місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частинами 1 та 2 ст.183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд враховує спільний обов`язок батьків утримувати дитину, незалежно від її місця проживання; приймає до уваги відсутності відомостей, які б давали підстави для звільнення відповідача від обов`язку сплачувати аліменти, той факт, що останній є здоровим та працездатним, а тому здатний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Поряд з цим, суд вважає, що позивачкою не доведено розмір фактичних витрат, необхідних для забезпечення першочергових потреб дитини та, таким чином, не доведено та належним чином не обгрунтовано підстави для стягнення з відповідача аліментів саме в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, які з урахуванням положень ч.5 ст.183 СК України, як правило визначається в такому розмірі на утримання двох дітей. В зв`язку із цим, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.09.2023 року (дня подачі позову до суду засобами поштового зв`язку) та до досягнення дитиною повноліття. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.ст.141,142 ЦПК України, враховуючи подання позивачем до початку розгляду справи по суті клопотання про визнання позовних вимог, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 50% сплаченого судового збору за задоволену вимогу про визначення місця проживання дитини, тобто в сумі 429 грн. 20 коп. та повернути позивачці з державного бюджету решту судового збору в сумі 429 грн. 20 коп. За вказаних обставин, а також враховуючи звільнення позивачки від сплати судового збору за частково задоволену вимогу про стягнення аліментів, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 429 грн. 20 коп. Питання щодо стягнення витрат на правову допомогу судом не вирішується, з огляду на зазначення в позовній заяві про надання відповідних доказів протягом п`яти днів з дня винесення рішення по справі.

Outcome: partial