Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , про визнання права користування на квартиру. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач [PERSON] , уклавши у 1990-му році шлюб з основним квартиронаймачем [PERSON] , вселилась у 1991-му році як член сім`ї до квартири спільного заселення, яка на той момент складалась з двох кімнат, розташована за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка також вселилась та постійно проживала у вищевказаній квартирі. В подальшому до квартири було приєднано ще одну кімнату. Загалом займана житлова площа склала 34,1 кв.м. 23.12.1998 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] приватизували кімнати, якими вони користувались, отримавши свідоцтва про право власності на 53/100 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Частка позивачів, яка перебуває у них в користуванні, складає 46/100 частин. 01 березня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, але чоловік проживав у цій квартирі до моменту своєї смерті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На теперішній час позивач разом з донькою продовжують проживати у даній квартирі, зареєстрували своє місце проживання, утримують це майно, здійснюють ремонтні роботи, сплачують комунальні послуги та квартплату. Загальний строк проживання позивачів у квартирі становить більше 30 (тридцяти) років. Вважають, що набули у встановленому порядку право користування вказаною квартирою. Крім того, на теперішній час позивачі мають намір приватизувати цю житлову площу, однак до органу приватизації необхідно подавати документи, які підтверджують право користування квартирою. Таким чином, оскільки позивачі з дозволу [PERSON] , та правомірно вселились у вказане житло, зареєстрували там своє місце проживання, тривалий час відкрито проживають у цьому житлі, утримують це майно, то вважають, що вони набули право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з викладеного, позивачі просять суд визнати за [PERSON] право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з 28.03.1991 року, та визнати за [PERSON] право користування 46/100 частинами вищевказаної квартири, з 03.09.1991 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позовних вимог (уточненого позову). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні повністю. Інші учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивачів та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис № 1677, складений 21 грудня 1990 р., орган реєстрації Бабушкінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. [PERSON] на підставі ордеру було надано у користування як основному квартиронаймачу частину квартири спільного заселення, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що на початку 1991-го року [PERSON] , як член сім`ї, з дозволу [PERSON] , вселилася та стала проживати разом з чоловіком у квартирі спільного заселення, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно відмітки у паспорті [PERSON] , остання зареєструвала своє місце проживання у вищевказаній квартирі. Згідно відмітки у паспорті [PERSON] , остання також зареєструвала своє місце проживання у вищевказаній квартирі. Згідно довідки про склад сім`ї, у квартирі зареєстровано та проживає 2 особи: [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24.05.1985 р.н. № 484, змінено умови договору найму житлового приміщення, вільну кімнату площею 16,7 кв.м. приєднано до житлової площі [PERSON] (свекруха позивача). Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 23 грудня 1998 року, 54/100 квартири за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та члену його сім`ї [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Як видно зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [PERSON] (свекруха) померла [INFO] . Після смерті основного квартиронаймача та свекрухи позивача, [PERSON] та [PERSON] залишились проживати у вищевказаній квартирі спільного заселення, та проживають до теперішнього часу. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач та її донька вселились у квартиру за добровільною згодою [PERSON] у 1991-му році, тобто загальний строк проживання позивачів у спірному житлі складає понад 32 роки. Актом про визначення розміру ідеальних часток визначено частки квартири, зокрема, частина житлової площі, якою користуються позивачі, складає 46/100 частин квартири. Технічною документацією, зокрема, копією технічного паспорту та відповіді БТІ підтверджується впорядкування номеру квартири, якій надано дійсний номер «4», а нумерація 4а, 4б, відсутня. Спір виник з приводу користування спірною квартирою та реалізації у зв`язку із цим права на приватизацію житлового фонду. Конституцією України передбачено захист права на житло (ст. 30). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР). Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. В ході розгляду справи встановлено, що позивачі правомірно вселились у квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та відкрито проживали у ній, сплачували комунальні платежі, утримували це майно. При цьому проживання у квартирі понад 30 років, суд вважає таким строком, що є тривалим, тобто у позивачів виникли відповідні правові, соціальні зв`язки із даним житлом, що є достатньою підставою для кваліфікації такого житлового приміщення як «житло» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутність письмового дозволу на вселення до квартири, не може слугувати підставою для позбавлення позивачів права на це приміщення, оскільки вселення відбулось з усного дозволу основного наймача та членів його сім`ї, і ніхто протягом тривалого часу не висловлював заперечення проти проживання. На даний час позивачі продовжують проживати у квартирі, всі інші родичі та користувачі, померли. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). За таких обставин, суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] у встановленому порядку набули право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS] , тому невизнані права позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягають захисту шляхом визнання за ними права користування 46/100 частин квартири спільного заселення, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача Дніпровської міської ради належить стягнути судовий збір у розмірі по 1073, 80 грн. на користь кожного з позивачів.

Outcome: approved