Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У січні 2023 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON] , [INFO] , до Канади, провінція [PERSON] , на тимчасове перебування (проживання) без дозволу (без згоди ) та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] , на строк з 20.01.2023 по 14.05.2025. Позов мотивований тим, що з 21.11.2008 по 28.10.2011 вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . У період шлюбу, а саме [INFO] , у сторін народився син [PERSON] . Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 28.10.2011 у справі № 2-579/11 шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Спільний син проживає разом із матір`ю і знаходиться на її утриманні. Відповідно до виконавчого листа № 2-335/2010, виданого Погребищенським районним судом Вінницької області від 07.11.2012, з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Однак відповідач аліменти не сплачує, та на сьогоднішній день є заборгованість по їх сплаті, про що свідчить довідка про заборгованість № 8/22.10-22/2 від 02.01.2023. З моменту розлучення і по сьогоднішній день відповідач, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, не цікавиться його життям та здоров`ям. Позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово усно зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак її звернення залишались відповідачем без задоволення. Позивачка має намір забезпечити повноцінний розвиток та навчання сину [PERSON] задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. У жовтні 2019 року вона мала можливість відправити сина на відпочинок та навчання за кордон. З відповідачем, який на той час перебував на території росії, була погоджена поїздка дитини на екскурсію до Польщі, Австрії, Чехії, Італії та Угорщини у супроводі вчителя приватної школи «Flash», у якій їхній син вивчав поглиблено англійську мову. Для надання дозволу на виїзд дитини за кордон відповідачу позивачкою було надіслано оригінал свідоцтва про народження сина. Однак, у відповідь позивачка не одержала дозволу від відповідача на виїзд їхнього сина за кордон, а також ним не повернуто позивачці оригінал свідоцтва про народження сина, що змусило позивачку за два дні до виїзду відмовитись від поїздки сина за кордон на екскурсію. Крім того, позивачкою було втрачено завдаток, який вона сплатила за поїздку сина, а також виникли проблеми з відновленням свідоцтва про народження сина, так як оригінал було не повернуто відповідачем. Вищезазначена ситуація дуже вплинула на психологічний стан сина, [PERSON] був дуже розчарований, засмучений, адже він заздалегідь готувався до цієї поїздки та хотів отримати цікавий досвід у підході до вивчення англійської мови та подорожувати разом зі своїми друзями - однокласниками. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, порушує право дитини на повний гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позивачка з метою створення безпечних умов для життя і здоров`я дитини через введення в Україні воєнного стану має намір виїхати із сином на тимчасове проживання (перебування) в Канаду, де він бажає навчатися в Українсько - англійській католицькій школі в місті Саскатун, провінція Саскачеван. Тимчасовий виїзд дитини за кордон жодним чином не порушить право батька на участь у вихованні дитини. Позивачка бере на себе всю відповідальність за дитину під час її перебування за кордоном. На час пред`явлення позову позивачці не відомо місце перебування відповідача, зв`язатись з ним вона не має можливості, а тому виникла необхідність звернутись до суду із вказаним позовом щодо надання дозволу для виїзду дитини за кордон без дозволу батька. Ухвалою судді від 07.03.2023 було відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Виконавчий комітет Погребищенської міської ради, як орган опіки та піклування, якого зобов`язано надати письмовий висновок щодо розв`язання спору (а. с. 19 - 20). Ухвалою судді від 01.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с. 110 - 111). Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та повідомила, що вона бажає, щоб її син проживав в Канаді та навчався в Українсько - англійській католицькій школі в місті Саскатун, провінція Саскачеван, та почувався в безпеці. Для цього позивачка вже отримала візу, яка дає їй можливість проживати, працювати та отримувати фінансову, соціальну допомогу на території Канади з 11.04.2023 по 10.11.2026, а тому просить суд надати дозвіл на виїзд її сина за кордон без згоди батька [PERSON] , так як вона не має інформації про його місце перебування, на зв`язок він не виходить. Дозвіл на виїзд сина необхідний для отримання візи для нього на 3 роки для подальшого його виїзду на навчання за кордон. Одним із факторів прийняття рішення про виїзд за кордон до Канади є безпечні умови для життя дитини та її навчання, оскільки в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судові засідання 11.04.2023, 17.08.2023, 09.10.2023, 16.11.2023, 26.12.2023, 16.02.2024, 01.04.2024 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву в установлений ч. 7 ст.178 ЦПК України строк до суду не подав (а. с. 25, 73 - 75, 125 - 130, 138 - 140, 148 - 152, 153 - 157, 167 - 171). Копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позову та долучених до нього документів направлялася відповідачеві за місцем реєстрації його постійного проживання. 16.02.2024 у судовому засіданні судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи, що відображено секретарем судового засідання в протоколі судового засідання від 16.02.2024 (а. с. 163). Представник Органу опіки і піклування - Виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області Жмурчук О.М. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог та прийняття заочного рішення у справі. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що батько не займається його вихованням, не контактує з ним, не надає кошти на його утримання, на даний час він навчається в 9 класі з поглибленим вивченням англійської мови, у нього є в наявності закордонний паспорт. Останній раз він з батьком бачився, коли йому було 7 - 8 років. Пояснив, що хоче навчатись в Канаді в місті Саскатун, провінції Саскачеван, в Українсько-англійській католицькій школі. Заслухавши учасників справи, суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні її обставини, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] з 21.11.2008. [INFO] від шлюбу у них народився син [PERSON] , про що 29 травня 2009 року Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було зроблено відповідний актовий запис за № 36 та видано Свідоцтво про народження серія [NUMBER] (а.с. 8). 28 жовтня 2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області, справа № 2 - 549/11 (а.с. 7). Станом на 01.01.2023 розмір заборгованості зі сплати аліментів відповідача [PERSON] згідно виконавчого листа № 2-335/2010 від 07.11.2012, виданого Погребищенським районним судом Вінницької області на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , становить - 154676 грн. 82 коп., що підтверджується довідкою Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області від 02.01.2023 № 8/22.10-22/2 (а. с. 11). Відповідно до довідки Погребищенської міської ради № 1613 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.03.2023, за адресою: [ADDRESS] станом на 20.03.2023 зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 32). Як вбачається з довідки, виданої директором Комунального закладу «Погребищенський ліцей № 1» Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області Т. Носовою та класним керівником [PERSON] від 20 березня 2023 року № 152, [PERSON] , [INFO] , навчається у 8 - Б класі. Батько [PERSON] контакту з ліцеєм не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. На виклики та батьківські збори приходить тільки мати [PERSON] (а. с. 33). Згідно копії довідки директора КНП «ЦПМСД № 1 м. Вінниці» [PERSON] від 04.04.2023 №376/01-15 вбачається, що з 26.06.2020 і по теперішній час [PERSON] знаходиться під динамічним спостереженням у сімейного лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1 [PERSON] . У сімейного лікаря відсутня будь-яка інформація про підтримання [PERSON] контакту з медичним закладом, оскільки батько на прийом до сімейного лікаря із сином [PERSON] жодного разу не звертався та здоров`ям сина не цікавився. Профілактичні огляди [PERSON] у сімейного лікаря відбуваються лише за супроводом матері [PERSON] (а.с. 34). Згідно із ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Від Виконавчого комітету Погребищенської міської ради, як органу опіки та піклування, до суду надійшов письмовий висновок про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу (без згоди ) та супроводу батька, який затверджено рішенням Виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 13 квітня 2023 року № 143, в якому зазначено, що Орган опіки та піклування, враховуючи інтереси неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги, що з 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, не вбачає перешкод у наданні [PERSON] дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу (без згоди ) та супроводу батька (а. с. 45 - 49). 28.03.2023 позивачкою на адресу відповідача [PERSON] було направлено лист, в якому вона просила його надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] за кордон, а саме до Канади, провінція Саскачеван, місто Саскатун, для навчання та всебічного розвитку, підвищення рівня світогляду та покращення стану його здоров`я по 14 травня 2025 (а. с. 35, 36), який відповідачу було вручено особисто 30.03.2023, про що свідчить роздруківка Трекінг відправлень Укрпошти (а. с. 37). Однак, відповідач в позасудовому порядку не погодився на надання нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на виїзд сина за кордон. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має намір вивезти сина до Канади в м. Саскатун, провінція Саскачеван, для навчання в Українській двомовній школі ім. Владики Філевича, про що свідчить лист - підтвердження директора школи [PERSON] від 24 серпня 2023 року (а. с. 91), у зв`язку з чим вона одержала візу для в`їзду до Канади на період з 11.04.2023 по 10.11.2026 (а. с. 88). На підтвердження наміру тимчасового виїзду за межі України позивачка 18.02.2023 отримала підтвердження від Уряду Канади, що Заявка № V401118284 [PERSON] була отримана Міністерством у справах іміграції, біженців і громадянства Канади (IRCC) (а. с. 96 - 101) та рекомендаційний лист для Агентства прикордонної служби Канади для видачі їй дозволу на роботу від 07.06.2023 «Дозвіл на роботу № [NUMBER] (а. с. 102-105). На період тимчасового проживання в Канаді позивачкою бронювалось помешкання в [ADDRESS] (а.с. 92 - 93). Відповідно до ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 150 СК України установлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (зі змінами, надалі - Закон №№3857-ХІІ), Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами, надалі - Правила №57) , Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами, надалі - Правила №231). Статтею 1 Закону №3857-ХІІ визначено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Звертаючись із позовом до суду, [PERSON] покликалася на те, що відповідач не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. В абзаці тринадцятому пункту 2-3 Правил № 57 визначено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2І02-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні продовжувався Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133, від 18 квітня 2022 року № 259, від 18 травня 2022 року № 341, від 12 серпня 2022 року № 573, від 7 листопада 2022 року № 757, від 6 лютого 2023 року № 58, від 01 травня 2023 року № 254, від 26 липня 2023 року № 451,а також від 06 листопада 2023 № 734, яким строк дії воєнного стану продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб (до 14 лютого 2024 року) та від 5 лютого 2024 року № 49/2024 з 14 лютого до 13 травня 2024 року. Отже, на час вирішення спору нормативне регулювання спірних правовідносин не створює перешкод у виїзді дитини, яка не досягла 16-річного віку, в супроводі позивачки за кордон без нотаріально посвідченої згоди відповідача. В той же час, обґрунтовуючи позовну вимогу, [PERSON] вказала, що з метою створення безпечних умов для життя і здоров`я дитини через введення в Україні воєнного стану має намір виїхати із сином на тимчасове проживання (перебування) в Канаду, де він буде навчатися в Українсько - англійській католицькій школі в місті Саскатун, провінція Саскачеван. При цьому в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] підтвердив, що має бажання навчатись в Канаді в місті Саскатун, провінції Саскачеван, в Українсько-англійській католицькій школі. Із листування через засоби електронного зв`язку з неповнолітнім [PERSON] слідує, що компетентні органи Канади звертають увагу на необхідність подання листа, підписаного одним із батьків заявника, який не супроводжуватиме його, про надання згоди на виїзд заявник за кордон до Канади (а.с.96). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Звертаючись із зазначеним позовом, [PERSON] , діючи в інтересах дитини, вказала мету тимчасового перебування сина за кордоном в конкретній країні та кінцевий термін такого перебування. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позову, суд виходить із того, що передбачена чинним законодавством під час дії воєнного стану в Україні можливість виїзду дитини, яка не досягла 16-річного віку, в супроводі позивачки за кордон без нотаріально посвідченої згоди відповідача, не може слугувати безумовною підставою для відмови суду у задоволенні заявленої позовної вимоги, позаяк матеріалами справи підтверджується, що компетентні органи Канади звертають увагу на необхідність подання листа, підписаного одним із батьків заявника, який не супроводжуватиме його, про надання згоди на виїзд дитини за кордон до Канади. Також суд послуговується на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 16.03.2024 року у справі № 753/17344/19, який зводиться до того, що з урахуванням введення воєнного стану в Україні, безпековою ситуацією, суди повинні оцінити не лише умови, які існували за місце постійного проживання дітей в Україні, але і умови їх середовища за місцем тимчасового, але тривалого перебування, яке може сформувати стале середовище у малолітніх дітей з огляду на те, що перспективи повернення їх до постійного місця проживання в Україні на сьогодні неможливо визначити чи прогнозувати. Оскільки [PERSON] не досяг 16-річного віку на дату подання позову та на час ухвалення рішення по справі, а позивачка має намір під час дії в Україні воєнного стану тимчасово виїхати з дитиною за межі України до Канади з метою створення безпечних умов для його життя і здоров`я, навчання в Українській двомовній школі ім. Владики Філевича, місце знаходження відповідача невідоме, на зв`язок із позивачкою та сином він не виходить, відповідно позивачка не має можливості отримати від відповідача нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а представник органу опіки та піклування Погребищенської міської ради не заперечує проти задоволення позову, то суд дійшов висновку, що виходячи з найкращих інтересів неповнолітнього [PERSON] , позовні вимоги слід задовольнити та надати позивачці дозвіл на виїзд дитини за кордон до Канади для навчання на термін до 14 травня 2025 року, тобто до досягнення дитиною 16 - річного віку. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Зважаючи на те, що позивачка [PERSON] бажає судові витрати залишити за собою, та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, сплачений нею судовий збір не підлягає стягненню із відповідача на її користь.

Outcome: approved