Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

27 грудня 2023 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що її свекруха [PERSON] , разом зі своїм чоловіком [PERSON] , близько 1970 року завершили будівництво житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У 1977 році [PERSON] помер. [INFO] помер також її чоловік [PERSON] , а [INFO] померла свекруха [PERSON] . За життя її свекруха, [PERSON] , склала заповіт, посвідчений Леляківською сільською радою 19\~лютого 2003 року, яким заповідала їй все своє майно. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з грошових внесків, земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Донька померлої, [PERSON] , не виявила бажання приймати спадщину після смерті своєї матері, [PERSON] . У зв`язку із цим вона, [PERSON] , виявилася єдиним спадкоємцем своєї свекрухи [PERSON] та прийняла спадщину за заповітом. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, вона отримала свідоцтва про право на спадщину на грошові вклади та земельну ділянку. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок їй було відмовлено у зв`язку з тим, що на будинок відсутні правовстановлюючі документи. Після смерті свого чоловіка [PERSON] успадкувала його 1/2 частку житлового будинку, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, та стала таким чином власником всього житлового будинку. Разом з тим, вона не вчиняла жодних дій, спрямованих на реєстрацію житлового будинку, та не отримала свідоцтва про право власності на будинок. Оскільки житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав її свекрусі, але через відсутність правовстановлюючих документів вона не може у позасудовому порядку оформити спадщину на вказане майно, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на вказаний будинок після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 29 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено відкрите підготовче судове засідання у справі на 29\~січня 2024 року. Ухвалою від 29 січня 2024 року витребувано додаткові докази, у зв`язку з чим відкладено підготовче засідання до 26\~лютого 2024 року. Ухвалою від 14\~березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 29\~березня 2024 року. Позивач [PERSON] \~у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у позовній заяві просила проводити розгляд справи без її участі. Представник відповідача [PERSON] подала клопотання про розгляд спарив за відсутності представника селищної ради, у якому зазначила, що не заперечує проти позовних вимог (а.с.\~55). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, у якому не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та наполягала на їх задоволенні (а.с.\~72). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , 1917 року народження, та [PERSON] , 1924 року народження, перебували у зареєстрованому шлюбі з 25\~листопада 1947 року (а.с.\~27). Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.\~23). Під час шлюбу [PERSON] , 1917 року народження, та [PERSON] , 1924 року народження, збудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом на будинок, у якому вказано, що побудова будинку здійснена у 1950 році, а дві прибудови добудовані у 1996 році (а.с.\~9-13), а також по господарськими книгами (а.с.\~59-64). 07\~вересня 1985 року син [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , одружився з [PERSON] , [INFO] (а.с.\~24). [INFO] [PERSON] , 1917 року народження, помер (а.с.\~28). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, заповітів він за життя не складав (а.с.\~68, 69). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (а.с.\~26). Із погосподарських книг вбачається, що у 1977 році головою двору був [PERSON] , 1917 року народження, який мешкав у будинку разом з дружиною [PERSON] , 1924 року народження, та сином - [PERSON] , 1960 року народження (а.с.\~59-60). Після його смерті головою двору стала [PERSON] , 1924 року народження (а.с.\~59-64). 19\~лютого 2003 року секретарем виконавчого комітету Леляківської сільської ради Варвинського району Чернігівської області посвідчено заповіт [PERSON] , відповідно до якого та заповідала житловий будинок, належний їй на праві власності, і все своє майно, [PERSON] (а.с.\~89, 94). [INFO] [PERSON] померла (а.с.\~93, зворот). Довідками Журавського старостинського округу №\~125 від 10\~листопада 2023 року та №\~133 від 16\~листопада 2023 року підтверджується, що з 1986 року і по теперішній час [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстровані її сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.\~19, 21). За цією адресою до дня своєї смерті, тобто до [INFO] , мешкала також [PERSON] (а.с.\~21). [PERSON] поховала свою свекруху [PERSON] за власний рахунок (а.с.\~22). З матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] вбачається, що до дня смерті вона проживала за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею в одному господарстві мешкала та була зареєстрована невістка [PERSON] і вони вели спільне господарство (а.с.\~95). Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] (а.с.\~93), яка 11\~січня 2008 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майновий пай у загальному пайовому фонді КСП «Україна» (а.с.\~96, зворот), а 06\~липня 2011 року - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,91 га (а.с.\~101, зворот). Донька померлої [PERSON] - [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини не зверталася. Згідно з довідкою КП «Прилуцьке МБТІ» право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с.\~102). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовленого станом на 04\~жовтня 2012 року житловий будинок збудовано у 1950 році, прибудови у 1996 році, господарські будівлі (сараї та погріб) - у 1955, 1960 та 1985 роках (а.с.\~9-13). У погосподарській книзі на будинок за адресою: [ADDRESS] , за 2021-2025 роки вказано, що будинок побудовано в 1954 році (а.с.\~64). У 1950-1988 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), який був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства. Вказані правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, а також Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. У погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Виходячи зі змісту ст. 5 ЦК України, до правовідносин застосовується те законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР в редакції, що діяла у 1977 році, тобто на час смерті [PERSON] , 19717 року народження, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наявність у погосподарській книзі запису про належність житлового будинку [PERSON] свідчить про те, що за життя вона фактично вступила\~в управління\~та володіння\~спадковим майном,\~зокрема і\~1/2\~часткою житлового\~будинку,\~належною її\~чоловікові [PERSON] ,\~та набула право власності на весь житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Статтями 15, 16, 20 \~ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Право власності на будинок не може бути визнано та зареєстровано за [PERSON] , оскільки згідно з п. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. За змістом ст.ст. 1217-1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] виявила свою волю на прийняття спадщини шляхом подання нотаріусу заяви від 14\~серпня 2007 року про прийняття спадщини після смерті свекрухи та шляхом подання позовної заяви про визнання за нею права власності на житловий будинок у [ADDRESS] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , яка є спадкоємцем за законом першої черги, із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] до нотаріуса не зверталася. Інших спадкоємців на житловий будинок, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає. Варвинська селищна\~рада Прилуцького\~району Чернігівської\~області не оспорює право власності на будинок, не заперечує проти визнання права власності за позивачем. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, заперечень щодо позову не має, подала до суду заяву, у якій позовні вимоги [PERSON] визнала та наполягала на їх задоволенні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. \~\~

Outcome: approved