Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

У лютому 2024 року позивач інтереси якого представлені адвокатом Трушківською Л.В. звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: 1) стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 75 000,00 дол. США; 2) до моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті позивачу за правилами обчислення простих точних процентів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 16.06.2023 позивач надав відповідачу в борг під розписку 25 000,00 дол США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу за вимогою. 23.07.2023 позивач надав відповідачу в борг під розписку 50 000,00 дол США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу за вимогою. На момент подання позовної заяви відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики. Зазначає, що відповідач уникає спілкування з позивачем, що свідчить про відсутність наміру у відповідача добровільно повертати отримані грошові кошти за розписками від 16.06.2023 та 23.07.2023. Крім цього, на підставі ст.265 ЦПК України, просить зазначити у виконавчому документі про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. Нарахування 3% річних здійснювати за наступною формулою: Сума 3% річних = С х 3 х Д / 365 / 100, де: С сума основного боргу, Д- кількість днів прострочення, та роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати [PERSON] суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.За захистом своїх порушених прав позивач звернувся до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит щодо місця реєстрації відповідача. Згідно відповіді на запит від 14.02.2024, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.02.2024 забезпечено позов, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу. Ухвалою суду від 16.02.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 27.03.2024 суд закрив підготовче провадження. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач повторно не з`явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. . Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.06.2023 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000,00 дол. США, зобов`язавшись повернути борг позивачу за вимогою. 23.07.2023 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000,00 дол. США, зобов`язавшись повернути борг позивачу за вимогою Передача та отримання зазначених сум підтверджується письмовими доказами, а саме розписками від 16.06.2023 та 23.07.2023, оригінали яких були надані суду та досліджувалися в судовому засіданні. Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відтак розписки відповідача, які посвідчують передання їй позивачем грошових коштів і містять вказівку на її зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики. За приписами частини 1 статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України). Відповідно до положень статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. З пояснень позивача, викладених у позовній заяві вбачається, що зобов`язання за договором позики позичальник [PERSON] не виконав. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема, передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наведене означає, що повне виконання боржником позикового зобов`язання підтверджується наявністю у нього боргового документа або розписки позикодавця, а належним доказом часткового повернення позики можуть бути лише власноручна розписка кредитора або відповідні записи у борговому документі. Дослідженням оригіналу боргового документу (розписки від 02.10.2023) установлено, що жодних записів про часткове чи повне повернення позик у них немає, також суду не надано відповідних розписок позивача, у зв`язку з чим суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позикових, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 04.07.2018 по справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц. Наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Крім цього, відповідно до ч.10, 11 ст.265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами визначеними у рішенні суду, органом (особою),я кий здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Як зазначено в частинах одинадцятій та двадцятій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що до моменту виконання рішення суду на суму основного боргу слід нараховувати три відсотки річних за методом факт/факт, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті за правилами обчислення простих точних процентів, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 (провадженні № 61-8410св21), який відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 75 000 дол. США та до моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті позивачу за правилами обчислення простих точних процентів. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача судовий збір в сумі 15 140 грн. - за подання позову та 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього стягнути 15 745 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved