Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

У грудні 2023 року Центральна база виробничо-технологічної комплектації Національної гвардії України (далі по тексту - Центральна база ВТК, позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) про відшкодування надмірно виплачених коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказами начальника Центральної бази ВТК від 20 червня 2022 року № 07 о/с та від 24 червня 2022 року № 122 с/ч [PERSON] було звільнено з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (як одного з подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років). При звільненні відповідачу була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби (13 календарних років військової служби) у розмірі 47 416,15 грн відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців». Відповідно до інформації викладеної в аудиторському звіті від 09 травня 2023 року та роз`яснень Міністерства економіки України, які викладені у листі від 08 червня 2023 року № 4707-05/23208-7, сержанту [PERSON] безпідставно виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 47 416,15 грн, оскільки у Переліку сімейних обставин або інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, відсутня причина, на підставі якої звільнено відповідачку, а саме: «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років». Отже, кошти одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 47 416,15 грн є такими, що отримані відповідачкою безпідставно, а тому підлягають поверненню згідно з положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач у своєму відзиві не визнала позов, заперечувала проти задоволення і просила відмовити, зазначаючи, що причиною її звільнення є підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як одну із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. Те що цієї підстави звільнення немає у Переліку сімейних обставин або інших поважних причин, які дають підстави для звільнення громадян з військової служби, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, ніяким чином не впливає на обов`язок позивача здійснити виплату їй одноразової грошової допомоги при звільненні. Сімейна обставина, на підставі якої відповідачка звільнилась з військової служби встановлена законом, який має вищу юридичну силу за постанову Кабінету Міністрів України. Тому вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Центральна база ВТК подала до суду відповідь на відзив, у якому просить позов задовольнити з мотивів, викладених позивачем, в позовній заяві. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності із частиною п`ятою статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що наказами начальника Центральної бази ВТК від 20 червня 2022 року № 07 о/с та від 24 червня 2022 року № 122 с/ч [PERSON] було звільнено з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (як одного з подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років). При звільненні відповідачці була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби (13 календарних років військової служби) у розмірі 48 138,22 грн (в тому числі військовий збір 722,07 грн) відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців». Відповідно інформації викладеної в аудиторському звіті від 09 травня 2023 року сержант [PERSON] безпідставно виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 48 138,22 грн (в тому числі військовий збір 722,07 грн). Департаментом внутрішнього аудиту безпідставність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачки обґрунтовано тим, що перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 413, у якому відсутня причина, на підставі якої звільнена відповідачка. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002). Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII). Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами. Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ). Відповідно до абз. 2 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям» при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Аналогічна правова норма міститься в абзаці 4 пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі по тексту - Порядок № 393). Відповідно до абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII та абзацу третього пункту 10 Порядку № 393 законодавець розмежовує визначення самого права військовослужбовця, крім військовослужбовців строкової військової служби, на таку одноразову грошову допомогу при звільненні та визначення розміру такої допомоги. Суд зазначає, що у випадку звільнення військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, такі військовослужбовці мають права на спірну одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах). При цьому, розмір такої одноразової грошової допомоги для такої категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби. Згідно з пп. «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачка звільнена з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військове службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) та календарна вислуга становить 13 календарних років. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», абз. 2 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, вичерпний перелік підстав для невиплати вищезазначеної одноразової грошової допомоги визначено у абзаці третьому пункту 2 статті 15 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно якого, права на виплату одноразової грошової допомоги позбавляються військовослужбовці при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується. Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим з військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону України «Про розвідку». В свою чергу, пунктом 2 глави 9 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 №558, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306, визначено, що військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини та інші поважні причини, визначені Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації-протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану-до оголошення демобілізації: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років. У вказаний пункт статті Закону №2232-XII були внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» від 01 квітня 2022 (далі - Закон №2169-IX), який набрав чинності з 13 квітня 2022 року. Так, відповідно до Пояснювальної записки до проекту Закону №2169-IX метою внесення даних змін до Закону №2232-XII є забезпечення принципу охорони дитинства і материнства шляхом встановлення додаткових підстав для звільнення з військової служби та відстрочки від мобілізації під час воєнного стану та особливого періоду. Саме з цією метою були внесені зміни до Закону, зокрема щодо підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану. Таким чином, нездійснення виплати одноразової грошової допомоги за відсутності імперативних підстав для її невиплати, визначених вимогами законодавства, призвело би до порушення принципу правової визначеності, оскільки юридична природа соціальних виплат, у тому числі грошового забезпечення, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права. Зважаючи на викладене вище, суд доходить висновку, що відповідач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) за наявності календарної вислуги років - 13 років (тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана), має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим пункту 2 частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо твердження позивача, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» не передбачено таку сімейну обставину або іншу поважну причину як «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років» суд зазначає, що пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було доповнено підпунктом «г» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» №2169-IX від 01 квітня 2022 року. При цьому Закон України має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України, а тому кошти на які відповідачка мала законне право не підлягають поверненню. У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу. Крім того, слід врахувати висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тімошенко проти України» (заява№ 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264). Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне у задоволені позовних вимог відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову та згідно зі статтею 141 ЦПК України суд залишає судові витрати за позивачем. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed