Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, в якому просять стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду в сумі 610\~009,30 гривень та моральну шкоду в сумі 5\~000 000 гривень, на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 305\~004,70 гривні, моральну шкоду в сумі 5\~000\~000 гривень, судові витрати за складання звіту про незалежну оцінку середньоринкової вартості квартири 800 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 150\~000 гривень. Позов обґрунтовують тим, що вони є громадянами України та співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок збройної агресії Російської Федерації та військових обстрілів багатоквартирного житлового будинку разом із прилеглою прибудинковою територією із застосуванням (боєприпасів) ракет, їх квартира була частково знищена та непридатна для проживання. 09.10.2022 за даним фактом відкрито кримінальне провадження № 22022080000001963, за яким позивачі є потерпілими особами. Відповідно до акту про пожежу від 09.10.2022 причиною пожежі за вказаною адресою став вибух внаслідок потрапляння боєприпасів, їх уламків під час бойових дій. Згідно з актом від 02.11.2022 комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії, квартира позивачів непридатна для проживання. Середньоринкова вартість квартири станом на 08.10.2022 становить 915\~014 гривень. Внаслідок вказаних обставин скаржаться на стан здоров`я, неодноразово зверталися за медичною допомогою, проходять постійне лікування та нагляд у лікарнях, змушені проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. 29.08.2019 позивачці [PERSON] встановлена третя група інвалідності. 13.06.2023 внаслідок вказаних обставин позивачці встановлена перша А група інвалідності. Відповідно до висновку лікарської комісії медичного огляду закладу № 1459 від 12.10.2023 [PERSON] обмежена до здатності самостійного пересування, у здатності до орієнтації, до спілкування, контролювати свою поведінку. Погіршений стану здоров`я позивачки також підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого та індивідуальними програмами № 267 та № 1204. В подальшому ситуація призвела до майже повної втрати здоров`я, постійних колючих болів у тілі, постійного збільшення артеріального тиску, щоденних головних болів, запаморочення, шуму в голові та вухах, який збільшується при ходінні та будь-якому фізичному навантаженні. Всі витрати на ліки оплачують самостійно. У зв`язку із вказаним було порушено нормальні життєві зв`язки, були позбавлені реалізувати нормальні життєві функції, звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку із втратою квартири. Оцінюючи моральну шкоду в сумі 10\~000\~000 гривень виходили із тривалості й глибини їх душевних страждань, чисельності негативних наслідків, що викликані внаслідок збройної агресії РФ, а також з фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров`я, оскільки ушкодження здоров`я зазнали починаючи з вказаної ситуації, саме тоді й погіршилось здоров`я, яке турбує по сьогоднішній день. Враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, вважають достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачам моральну шкоду в сумі по 4\~000\~000 гривень на кожного потерпілого. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила. Заяву про розгляд справи без її участі не подала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримав. Представник відповідача держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не подав. Відповідно до частини другої статті 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. Представник відповідача держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся через оголошення на вебсайті судової влади України, а тому вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1429321 та 1429106 від 20.03.2013 позивачка [PERSON] є власницею 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , власником іншої 1/3 частки вказаної квартири є позивач [PERSON] . Згідно з актом про пожежу від 09.10.2022 причиною пожежі за адресою: [ADDRESS] став вибух внаслідок потрапляння боєприпасів, їх уламків під час бойових дій. За даним фактом 09.10.2022 відкрито кримінальне провадження № 22022080000001963 за частиною другою статті 438 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Постановою про залучення особи до кримінального провадження як потерпілого від 15.11.2023 слідчого 2-го слідчого відділення слідчого відділу УСБУ в Запорізькій області лейтенанта [PERSON] залучено фізичну особу [PERSON] як потерпілого у кримінальному провадженні № 22022080000001963 від 09.10.2022. Відповідно до акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 02.11.2022 квартира [ADDRESS] частково зруйнована та стала непридатною для проживання позивачів. Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 263529 від 29.08.2019 та індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1204 від 29.08.2019 відносно [PERSON] проведено первинний огляд та встановлено третю групу інвалідності загального захворювання безстроково. Наявність захворювання у [PERSON] підтверджується також випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 24.05.2023. 13.06.2023 [PERSON] повторно проведено медичний огляд та встановлено І «А» групу інвалідності загального захворювання безстроково, особа не працездатна та потребує постійного стороннього догляду, що випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 157888 від 13.06.2023 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 267 від 13.06.2023. Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 1459 від 12.10.2023 [PERSON] , яка була особою з інвалідністю І групи психічного розладу, встановлена (переглянута) І «А» група, яка проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За рівнем обмеження життєдіяльності [PERSON] : обмеження самообслуговування: обмеження здатності до самостійного пересування, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку. Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17.03.2023 № 2303-5002651530 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Згідно з звітом про незалежну оцінку від 27.09.2023 станом на 08.10.2022 середньоринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 915\~014 гривень. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно зі статями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону\~України № 1207-VII від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон № 1207-VII) визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Відповідно до частини дев`ятої статті 5 Закону № 1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. В даному випадку предметом позову є саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним особам, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»). Згідно з пунктами 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами частин 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд встановив, що дії Російської Федерації у вигляді збройної агресії спричинили матеріальну та моральну шкоду позивачам, як мешканцям міста Запоріжжя, а відтак, така шкода має бути стягнута у судовому порядку. Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди, позивачі посилаються на втрату нерухомого майна, внаслідок ракетного удару в багатоквартирний житловий будинок у м. Запоріжжя Запорізької області. Суд з цього приводу зазначає, що згідно частини першої статті 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому, само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У даному випадку позивачами надано суду докази, які відповідають критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості та підтверджують належність позивачам нерухомого майна, яке позивачі втратили у м. Запоріжжя Запорізької області у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що в результаті збройної агресії Російської Федерації було частково зруйновано квартиру [ADDRESS] , співвласниками якої є позивачі, внаслідок чого вона є не придатною для подальшого проживання. Отже суд погоджується із твердженнями позивачів щодо спричинення їм матеріальної шкоди саме через втрату майна. Разом з цим суд вважає, що сама по собі збройна агресія Російської Федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста проживання позивачів, обставина вимушеної зміни місця проживання, безумовно спричинило таким особам моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. У даному випадку визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивачів, істотність вимушених змін у їх житті, наслідки, що наступили, та їх невідворотність. Враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачам моральну шкоду в сумі 300\~000 гривень на кожного. Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь позивачки [PERSON] компенсації матеріальної шкоди в сумі 610\~009,30 гривень, що відповідає її 2/3 часткам спірної квартири вартістю 915 014 гривень та моральної шкоди в сумі 300\~000 гривень, на користь позивача [PERSON] компенсації матеріальної шкоди в сумі 305\~004,67 гривні, що відповідає його 1/3 частці спірної квартири та моральної шкоди в сумі 300\~000 гривень. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків. Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial