Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

02.02.2024 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідачка) про виділ в натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на окреме домоволодіння (а.с.1-6). Так, позивач просить суд: -виділити в натурі в рахунок 46/100 реальної долі [PERSON] у будинку [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності, як на окремий об`єкт нерухомості цілою часткою (1/1), а саме на кімнати № 4,5, гараж «Б», сарай «Г», вбиральню «Д», душ «Є», сарай «Ж», прибудову «а» та навіс «І», частину огорожі № 2-8,85 м., ворота № 4, каналізацію № 6 , частини відмостки, замощення у будинку [ADDRESS] ; -припинити право спільної часткової власності [PERSON] на житловий будинок, який знаходиться за адресою: буд. [ADDRESS] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі № 495/943/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на окреме домоволодіння. По справі призначено судове засідання (а.с.29-30). Відповідно до ст.279 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, але його представник - адвокат Ліпаткіна Е.В. подала до суду заяву, згідно із якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за відсутності сторони позивача (а.с.71). Відповідачка - [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, згідно із якою зазначила, що з позовними вимогами згодна в повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності (а.с.70). Відповідно до ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 21 лютого 2007 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по справі № 2-200/2-007 року було винесено рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна, а саме житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно вищезазначеного рішення: визнано право власності за [PERSON] на 46/100 реальної долі в домобудівлі [ADDRESS] , що складається з кімнати № 4,5, гаража «Б», сарая «Г», вбиральні «Д», душа «Є», сарая «Ж», частини огорожі « 2-8,85м., воріт № 4, каналізації № 6, частини відмостки, замощення на загальну суму 35168 гривень. Визнано право власності за [PERSON] на 54/100 реальної долі в домобудівлі [ADDRESS] , що складається з кімнат 1,2,3,6,7, літньої кухні «В», підвалу «в», цистерни № 1, частини огорожі № 2-6,8, хвіртки № 3, водопроводу № 5, частини відмостки на загальну суму 41203 грн.. Було зобов`язано [PERSON] провести певні будівельні роботи та закріплено порядок користування земельною ділянкою між позивачем та відповідачем. Поділ житлового будинку відбувався між колишнім подружжям-позивачем та відповідачкою, тобто долі домоволодіння 46/100 та 54/100 були виділені позивачу та відповідачці в рахунок частини спільно нажитого майна подружжя на підставі проведеної судової будівельно-технічної експертизи про поділ сумісного майна від 30.08.2006 року, яка передбачала декілька варіантів поділу будинку та один з яких (варіант № 3 ) був визначений судом. Право власності на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.02.2007 року [PERSON] зареєстрував в бюро технічної інвентарізації в реєстрі нерухомого майна, про що свідчить витяг з реєстру нерухомого майна від 29.05.2007 року, в якому зареєстровано за [PERSON] 46/100 частки домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За твердженням позивача, він є співвласником сумісної часткової власності з відповідачкою, яка є власником 54/100 частки домоволодіння. Після переобладнання будинку згідно рішення суду, будинок [ADDRESS] фактично став будинком на два господарі, тобто з двома окремими входами, а відтак окремими домоволодіннями. Кожній частині будинку повинна була бути присвоєна окрема поштова адреса, оскільки будинок був переобладнаний на дві незалежні частини. Після переобладнання будинку згідно рішення суду, позивач на частині земельної ділянки, яка за рішенням суду була виділена позивачу в користування добудував два допоміжні приміщення під літерами «а» - прибудова та «І» -навіс, на які зроблено новий технічний паспорт, який датований 10.11.2015 роком. Позивач зазначив, що на даний час, земельна ділянка не приватизована, оскільки згоди між співвласниками на приватизацію не досягнуто, поділу будинку на дві окремі поштові адреси з припиненням часткової сумісної власності також в добровільному порядку не досягнуто, оскільки позивач та відповідач не спілкуються. Користування частковою сумісною власністю у вигляді часток домоволодіння не дає можливості оформити окремі поштові адреси та частини земельних ділянок. Позивач вказав, що часткова сумісна власність на будинок є перешкодою для нього в здійсненні своїх прав щодо володіння, розпорядження та користування своїм нерухомим майном, тому він бажає припинити право часткової сумісної власності з відповідачкою та визнати право власності на окреме домоволодіння з часткою 1/1, в рахунок своїх 46\\100 часток Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ч.ч. 1-2 ст.358, ст.361 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст.367 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Частиною 4 ст.120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 19.02.2014 року зазначив, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 визначено, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Як роз`яснено в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян /зі змінами/, у спорах про поділ в натурі учасникам спільної часткової власності, може бути виділено відокремлену частину майна, що є спільною частковою власністю, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Відповідно до п.6 вищенаведеної Постанови при вирішенні справ про виділ в натурі часток, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину. Визначальним для виділу частки або поділу майна, що є спільною частковою власністю в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування даним майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року. При вирішенні справи даної категорії, крім вказаної спеціальної норми суду слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому, суду слід врахувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Вказані обставини, що встановлені матеріалами справи, та зазначені норми чинного законодавства свідчать про наявність усіх фактичних та правових підстав для здійснення виділу в натурі 46/100 частин із спільної часткової власності у будинку [ADDRESS] , що складається з: кімнати № 4,5, гараж «Б», сарай «Г», вбиральню «Д», душ «Є», сарай «Ж», частину огорожі № 2-8,85 м., ворота № 4 , каналізацію № 6 , частини відмостки, замощення. Між тим, суд не погоджується з позовними вимогами [PERSON] щодо виділу йому в натурі та визнання за ним права власності на прибудову «а» та навіс «І», які він відносить до складу належної йому 46/100 реальної долі із спільної часткової власності у будинку [ADDRESS] , з наступних підстав. Так, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.02.2007 року визнано право власності за [PERSON] на 46/100 реальної долі із спільної часткової власності у будинку [ADDRESS] , що складається з: кімнати № 4,5, гараж «Б», сарай «Г», вбиральню «Д», душ «Є», сарай «Ж», частину огорожі № 2-8,85 м., ворота № 4 , каналізацію № 6 , частини відмостки, замощення. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (номер 14706238 від 29.05.2007 року) за [PERSON] зареєстровано право власності на 46/100 реальної долі із спільної часткової власності у будинку [ADDRESS] , на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-200/2007 від 21.02.2007 року. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, після переобладнання будинку згідно рішення суду, позивач на частині виділеної йому земельної ділянки, добудував два допоміжні приміщення під літерами «а» - прибудова та «І» -навіс, на які зробив новий технічний паспорт від 10.11.2015 року. Проте, технічний паспорт не є свідченням права власності на добудовані будівлі, тобто на даний час прибудова «а» та навіс «І» є самочинними будовами, право власності на які у позивача відсутнє, у зв`язку з чим і не може бути виділено йому в натурі та відсутні належні підстави визнання за ним права власності на вказані будови відповідно до діючого законодавства. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на окреме домоволодіння, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial