Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-25 00:00:00

У серпні 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Святошинського районного суду м. Києва із позовом у якому просять визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 22.07.2021 р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №5349. В обґрунтування позовних вимог вказують на укладення правочину за обставин, коли [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій через психічне захворювання, а [PERSON] через фізичну ваду зору не мала можливості прочитати договір. Так, [PERSON] є інвалідом 2 групи, перебуває на диспансерному обліку з приводу хронічного нервово-психічного захворювання з 1985 р. [PERSON] є пенсіонеркою, особою похилого віку, має важку хворобу очей - анізотропію, незрілу катаракту, аміопатію судин сітківки обох очей. [PERSON] , який є чоловіком відповідача переконував позивачів в укладенні договору довічного утримання. Вказують, що рішення про укладення договору довічного утримання було прийнято під психологічним тиском, використовуючи хворобливий стан психіки [PERSON] та похилий вік, вади зору, правову неосвідченість [PERSON] . Під час підписання договору у нотаріуса позивачі внаслідок психологічного пригнічення, заляканості, психічного захворювання [PERSON] та захворювання зору [PERSON] не читали текст договору. Під час підписання договору вважали, що укладають договір довічного утримання, а не купівлі-продажу. Посилаються на обставину психологічного тиску під час укладення правочину. Окрім того, правочин було укладено з [PERSON] , який не усвідомлював значення своїх дій через психічне захворювання та з [PERSON] , яка через похилий вік і вади зору не мала можливості його прочитати, правочин укладено шляхом введення в оману щодо його змісту, істотні умови правочину не були виконані, оскільки за договором купівлі-продажу одна особа передає майно іншій, а остання оплачує його вартість, що не здійснено у даному випадку, відсутність наміру укладати договір купівлі-продажу підтверджується відсутністю у позивачів наміру купувати інше житло та на час подачі позову відсутністю будь-якого іншого житла. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 01.09.2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 29.09.2021 р. від відповідача надійшов відзив у якому заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості. Вказує, що з 2009 р. чоловік відповідача [PERSON] підтримував дружні відносини з сім`єю [PERSON] , допомагав їм у побуті. Позивач [PERSON] хотіла купити невеликий будинок у передмісті Києва у зв`язку із чим запропонувала купити їх квартиру. [PERSON] знала про психічне захворювання [PERSON] , однак [PERSON] надала копію рішення суду про поновлення йому цивільної дієздатності, а тому вони погодилися укласти договір купівлі-продажу квартири з умовою, що позивачі будуть нею користуватись до придбання іншого житла. Вказує, що перед укладенням договору [PERSON] було передано грошові кошти у розмірі 18000,00 доларів США та 883000,00 грн., що підтверджується розпискою. 15.11.2021 р. від [PERSON] надійшла відповідь на відзив у якому заперечує обставини викладені у відзиві. Вказує, що договір купівлі-продажу є недійсним з декількох підстав - ст. 225 ЦК України вчинення правочину в момент, коли особа не усвідомлювала значення своїй дій та не могла керувати ними, оскільки [PERSON] перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері та ст. 229 ЦК України вчинення правочину під впливом помилки, так як [PERSON] є особою похилого віку та не могла розуміти договір, який укладається. Та за ст. 230 ЦК України вчинення правочину під впливом обману, оскільки замість договору довічного утримання був укладений договір купівлі-продажу. 17.11.2021 р. від адвоката Сізончика І.О. надійшла відповідь на відзив у якому заперечує обставини викладені у відзиві. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2021 р. призначено у справі судову психіатричну експертизу. Зупинено провадження у справі. 13.10.2022 р. на адресу суду надійшов висновок експерта ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я». 14.10.2022 р. провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання. 05.12.2022 р. представником позивачів подано уточнену позовну заяву. 25.01.2023 р. представником позивачів подано уточнену позовну заяву у якій просить окрім визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь позивачів квартиру квартира [ADDRESS] на підставі п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. 05.06.2023 р. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Єросовій І.Ю. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Єросової І.Ю. від 09.06.2023 р. цивільну справу прийнято до свого провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Позивач [PERSON] пояснила, що із березня 2021 р. її знайомий [PERSON] почав допомагати їй та її сину з подуктами харчування, цікавився здоров`ям, відвідував та пропонував довічний догляд. З огляду на це, вона погодилась на пропозицію [PERSON] на укладення договору довічного утримання. Однак, при підписанні договору у нотаріуса, вона не могла зрозуміти чому цей договір підписує не [PERSON] , а його дружина. У судове засідання відповідач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, доходить висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно дубліката свідоцтва про право власності на житло від 30.08.1995 р. квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] частини та [PERSON] частини. 22.07.2021 р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №5349. У подальшому 10.08.2021 р. [PERSON] зверталась зі заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та скаргами до слідчого судді про невнесення відомостей до ЄРДР. Встановлено, що [PERSON] є інвалідом 2 групи дитинства безстроково та перебуває на диспансерному обліку з приводу хронічного нервово-психічного захворювання з 1985 р. Згідно довідки, виданої КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» від 11.08.2021 р. №907/756 [PERSON] , перебував на стаціонарному лікуванні у вказаному медичному закладі з 05.08.2021 р. по час надання довідки. З виписки з медичної карти №1387 вбачається, що [PERSON] хворіє на органічне ураження головного мозку внаслідок перинатальної патології з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.10.2009 р. (справа №2о-272-1/08) скасовано рішення суду від 26.09.2005 р. про визнання [PERSON] недієздатним та поновлено цивільну дієздатність. Як пояснила у судовому засіданні [PERSON] , поновлення дієздатності було ініційовано нею задля можливості працевлаштування її сина. Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я» від 11.07.2022 р. №262, [PERSON] , [INFO] страждає хронічним стійким психічним розладом у вигляді: «Органічного ураження головного мозку перинатального генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням та вираженими емоційно-вольовими порушеннями». За своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 22.07.2021 р. зареєстрованого в реєстрі за №5349, [PERSON] страждав хронічним стійким психічним розладом у вигляді: «Органічного ураження головного мозку перинатального генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням та вираженими емоційно-вольовими порушеннями» і за своїм психічним станом в той період часу не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Згідно консультаційного висновку спеціаліста КНП «Консультативно діагностичний центр» Святошинського району м.Києва від 16.08.2021 р., [PERSON] встановлено діагноз: анізотропію, незрілу катаракту, аміопатію судин сітківки обох очей. Згідно висновку ЛКК КНП «КДЦ» філія №4 Святошинського району м.Києва №107 від 16.09.2022 р., [PERSON] страждає на анізометропію, незрілу катаракту ОД, ангіосклероз судин сітківки, пресбіопію. 24.10.2023 р. у судовому засіданні здійснено допит свідків. Свідок [PERSON] повідомив, що позивачів знає близько 4 років, так як вони разом відвідують церкву. Вказує, що здоров`я у позивачів погане, вони часто хворіють. У побутових питаннях їм допомагав чоловік на ім`я [PERSON] . Після укладення спірного договору позивачі були у депресивному стані пов`язаному із усвідомленням ними подій з відчуження їхньої квартири, які не відповідали їх волі. Свідок [PERSON] повідомила, що позивачі часто хворіють і постійно знаходяться у лікарнях. Вказує, що [PERSON] розповідала про намір укласти договір довічного утримання, щоб за ними хтось приглядав. Свідок [PERSON] повідомив, що знає позивачів понад 20 років, з приводу укладеного договору вказує, що [PERSON] грошові кошти за договором купівлі-продажу не отримувала. Свідок [PERSON] повідомила, що у позивача [PERSON] серйозні проблеми із зором, однак коштів для проведення операції у них немає. Внаслідок обману, чоловік, який допомагав сім`ї [PERSON] заволодів їх квартирою. Щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України). За змістом статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору купівлі-продажу. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Укладаючи оспорюваний договір, [PERSON] сподівалася на те, що відповідач буде її довічно утримувати, а тому під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вона помилилася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, передаючи належне їй майно - частини квартири [ADDRESS] , оскільки потребувала постійного догляду, так як є особою похилого віку з інвалідністю по зору, проживає з сином, який має інвалідність, а відтак потребувала сторонньої допомоги. Суд доходить висновку про відсутність волевиявлення [PERSON] на відчуження квартири, з огляду на продовження проживання у спірній квартирі, відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором, а також враховує вік позивача, якій на момент укладення договору виповнилось 77 років, її стан здоров`я (захворювання органів зору) та потреби у догляді й сторонній допомозі. Суд також враховує обставини, які свідчать про пропозицію [PERSON] в довічному утриманні позивачів, недоведеність потреби [PERSON] у продажі свого житла, відсутність доказів, які підтверджують проведення реального розрахунку за квартиру в сукупності з доказами відсутності реальних правових наслідків укладення оспорюваного договору, що свідчить про те, що волевиявлення [PERSON] було направлене не на продаж належного їй житла шляхом укладення договору купівлі-продажу. Суд критично оцінює надану відповідачем розписку на підтвердження факту передання грошових коштів за договором купівлі-продажу, оскільки з неї неможливо встановити ні дати її складання, ні укладача. Окрім того, суми грошових коштів переданих за договором та вказані у розписці не збігаються. Клопотань про проведення судової почеркознавчої експертизи не заявлялось. Суд визнає доведеними посилання позивача про те, що укладаючи оспорюваний договір вона, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами. Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Частиною 1 статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У постанові Верховного Суду від 11.11.2019 у справі N 496/4851/14-ц зроблено висновок щодо застосування ст. 225 ЦК України, та зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та або керувати ними. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі N 496/4851/14-ц (провадження N 61-7835сво19) вказано, що "правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я» від 11.07.2022 р. №262, згідно якого [PERSON] , [INFO] на момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 22.07.2021 р. зареєстрованого в реєстрі за №5349, страждав хронічним стійким психічним розладом у вигляді: «Органічного ураження головного мозку перинатального генезу з інтелектуально-мнестичним зниженням та вираженими емоційно-вольовими порушеннями» і за своїм психічним станом в той період часу не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Доказів на спростування вказаного висновку відповідачами не надано, що є їх процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Також суд враховує, що після укладення договору купівлі-продажу позивачі залишилися зареєстрованими та проживають у спірній квартирі. Будь-яких дій на виконання умов договору щодо звільнення нерухомого майна сторонами не здійснювалося. Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Положеннями статті 312 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Як встановлено, позивачі продовжують проживати у спірній квартирі. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі N 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі N 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі N 911/3680/17 (провадження N 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У даному випадку суд вважає, що підстави для застосування ст.388 ЦК України відсутні та виходить з того, що обраний позивачами спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 22.07.2021 р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №5349.

Outcome: partial