Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

[INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] . Позивач у справі є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] як її дочка, прийняла спадщину, але не може оформити спадкові права на домоволодіння в нотаріуса, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме спадкове майно. За захистом прав та інтересів [PERSON] її представник - адвокат Солоненко Богдан Миколайович, 18 березня 2024 року з відповідним позовом звернувся до суду. 18 березня 2024 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче провадження (а.с. 52). Представник позивача - адвокат Солоненко Б.М. (а.с. 49-50)у підготовче засідання не з`явився, просив провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача (а.с. 66-69). Представник відповідача подала суду заяву про визнання позовних вимог та про слухання справи у відсутності представника селищної ради (а.с. 67). З врахуванням положень ч. 1 ст. 198, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд ухвалив про проведення підготовчого засідання за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи обставину, що представник відповідача у заяві від 28 березня 2024 року (а.с. 67) визнала позовні вимоги, і таке визнання позовних вимог відповідає закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси інших осіб, суд вважає за можливе на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення у цій справі. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до повного задоволення, виходячи з наступного: Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 30 січня 1997 року (а.с. 13), [INFO] у с. Наддністрянське Мурованокуриловецького району Вінницької області померла [PERSON] . За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти) № 40030600 від 31 березня 2015 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 58/2015 до майна померлої [PERSON] (витяг на а.с. 58-66) [PERSON] заповіту по своїй смерті не залишала. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Об`єктом спадкового наступництва є спадщина, тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР). Статтею 527 ЦК УРСР в редакції 1963 року (діяв на момент смерті спадкодавця) визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Свідоцтвами про народження (а.с. 14) і про шлюб (а.с. 15) суду доведено право [PERSON] спадкувати у першій черзі спадкоємців за законом після смерті [PERSON] як її дочки. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями (ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини 1 і 2 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Наведене узгоджується із позицією Верховного суду, що викладена у постанові № 305/235/17 від 25 березня 2020 року. Відповідно до довідки Наддністрянського старостинського округу № 13/55 від 13 лютого 2024 року (а.с. 16) на момент смерті спадкодавця [PERSON] разом з нею проживали та були зареєстровані дочки - [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] , 1973 року народження. Відповідно до довідки Наддністрянської сільської ради № 48 від 2015 року, яка міститься у матеріалах спадкової справи № 58/2015 (а.с. 61), фактичний вступ у володіння спадковим майном після смерті [PERSON] здійснила саме [PERSON] . Крім того, 31 березня 2015 року [PERSON] подала до приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Долі Т.І. заяву про прийняття спадщини (а.с. 60) і на підставі цієї заяви було заведено спадкову справу № 58/2015 щодо майна померлої [PERSON] . Також, вона вже оформила своє право на частину спадщини після смерті останньої (а.с. 17). Матеріали вищезазначеної спадкової справи містять заяви інших спадкоємців [PERSON] за законом, якими вони інформують нотаріуса, що спадщину після смерті матері не прийняли і на неї не претендують (а.с. 63, 64, 65, 66). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до тексту позовної заяви та довідки Наддністрянського старостинського округу № 13/55 від 13 лютого 2024 року (а.с. 16), до складу спадкового майна після смерті [PERSON] входить житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ст. 560 ЦК УРСР). Приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу Доля Т.І. листом за № 21/01-16 від 07 лютого 2024 року (а.с. 23) роз`яснила [PERSON] , що видати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок не вбачається можливим через відсутність правовстановлюючого документа та державної реєстрації такого права. Представник позивача у позовній заяві стверджує і довів перед судом довідкою начальника КП «Могилів-Подільське МБТІ» № 18 від 31 січня 2024 року (а.с. 32) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 369910839 від 14 березня 2024 року (а.с. 44), що право власності на житловий будинок [ADDRESS] станом на сьогодні не зареєстровано. Пунктом 4.12, 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 29), які є предметом розгляду у даній справі, вони були побудовані з 1970 року до 1982 року. В постанові Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). З наданої до суду фотокопії погосподарської книги за 1967-1969 роки (а.с. 70) вбачається, що домоволодіння, в якому проживала [PERSON] , належало до суспільної групи - колгоспний двір, зокрема, і вона як дружина голови двору, і сам голова двору були членами колгоспу ім. 18-ого партз`їзду с. Наддністрянське. Після смерті 30 березня 1969 року голови двору [PERSON] , головою колгоспного двору стала [PERSON] . Відповідно до виписок з погосподарських книг № 53 і № 54 від 13 лютого 2024 року ( а.с. 46, 47) за 1991-2000 роки, [PERSON] залишалася головою двору [ADDRESS] . Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1996, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 за № 56, вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали. На підставі наведених вище письмових доказів та положень законодавства позивач довела факт смерті спадкодавця [PERSON] , обставину, що до складу спадкового майна входить домоволодіння на [ADDRESS] , своє право спадкувати та факт прийняття спадщини. Із роз`яснень приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Долі Т.І. за № 21/01-16 від 07 лютого 2024 року (а.с. 23) слідує, що позивач не може захистити свої права спадкоємця домоволодіння іншим чином, окрім як через суд, оскільки відсутні правовстановлюючі документі та державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, а також обставину, що відповідач визнав позовні вимоги і таке визнання відповідає вимогам закону, не порушує будь-чиї права чи законні інтереси, суд вважає за правильне визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, яке залишилось після смерті [PERSON] .

Outcome: approved