Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-19 00:00:00

17.01.2024 року до суду надійшов позов [PERSON] до Київської міської ради (КМДА), третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Позивач являється власником квартири [ADDRESS] . Квартира належить Позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30 серпня 1994 року, за реєстровим № 7с-1797. Право власності на квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 07 вересня 1994 року за реєстровим № 934. 10 серпня 2021 року Позивач за місцем свого постійного проживання виявив відсутність документів на квартиру та Договору купівлі-продажу. За яких обставин та де могли зникнути дані документи Позивач не знає. 29 вересня 2021 року Позивач звернувся до Святошинського УП ГУ Національної поліції у м. Києві із повідомленням щодо втрати документів. Дане повідомлення було розглянуто в Святошинському УП і тільки 22 жовтня 2021 року він отримав довідку про проведення перевірки по матеріалу ЄО № 65878 від 29.09.2021 року. Відповідно до вищевказаної довідки, в ході проведення попередньої перевірки було встановлено, що 10 серпня 2021 року приблизно о 10 год., за адресою: [ADDRESS] Позивач виявив відсутність документів, а саме на власність квартири, документи «купівлі-продажу». На момент прийняття рішення по даному матеріалу встановити місце знаходження вищевказаного документа не представилося за можливе. У зв`язку з відсутністю обставини, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення, вказана подія не внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 06 жовтня 2021 року Позивач звернувся із запитом до КП КМР «КМ БТІ», які надали йому інформаційну довідку про те, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира на праві власності зареєстрована за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30 серпня 1994 року, за реєстровим № 7с-1797 і право власності на квартиру зареєстровано в КП КМР «КМ БТІ») 07 вересня 1994 року за реєстровим № 934. З метою можливого отримання дублікату договору купівлі-продажу, Позивач звернувся до Київського державного нотаріального архіву, який 20 жовтня 2021 року видав архівну довідку, відповідно до якої Архів повідомляє, що 27 червня 2020 року у приміщенні архіву сталася пожежа, внаслідок якої відбулося пошкодження та втрата частини нотаріального фонду Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори за 1994 рік. На підставі вищенаведеного архів повідомляє про неможливість у видачі вищезазначеного дублікату. З огляду на зазначені обставини, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 року головуючим суддею обрано Ключника А.С. Ухвалою суду від 18.01.2024 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу був наданий строк для усунення вказаних недоліків в ухвалі. 23.01.2024 року позивач усунув недоліки, у зв`язку з чим ухвалою суду від 24 січня 2024 року було вирішено відкрити провадження у справі за позовом Позивача до Київської міської ради (КМДА), третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу та розглядати її за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче судове засідання в приміщенні суду (м. Київ, вул. Я. Коласа, 27-А, каб.304) на 29 лютого 2024 року об 11 год. 00 хв. 19.02.2024 року від відповідача - Київської міської ради (КМДА) до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив ухвалити по справі рішення на розсуд суду. Ухвалою суду від 29.02.2024 року було вирішено закрити підготовче провадження у цивільній справі за позовом Позивача до Київської міської ради (КМДА), третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу та призначити справу до судового розгляду по суті на 20 березня 2024 року об 11 годині 00 хвилин в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва (м. Київ, вул. Якуба Коласа, 27-А, зал с/з № 43), встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. У судове засідання 20.03.2024 року Позивач та його представник не з`явилися, через канцелярію суду представник Позивача подав заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу у відсутність їх уповноваженого представника. Дослідивши всебічно матеріали справи та з`ясувавши всі обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивач являється власником квартири [ADDRESS] . Квартира належить Позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30 серпня 1994 року, за реєстровим № 7с-1797. Право власності на квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 07 вересня 1994 року за реєстровим № 934. 10 серпня 2021 року Позивач за місцем свого постійного проживання виявив відсутність документів на квартиру та Договору купівлі-продажу. За яких обставин та де могли зникнути дані документи Позивач не знає. 29 вересня 2021 року Позивач звернувся до Святошинського УП ГУ Національної поліції у м. Києві із повідомленням щодо втрати документів. Дане повідомлення було розглянуто в Святошинському УП і тільки 22 жовтня 2021 року він отримав довідку про проведення перевірки по матеріалу ЄО № 65878 від 29.09.2021 року. Відповідно до вищевказаної довідки, в ході проведення попередньої перевірки було встановлено, що 10 серпня 2021 року приблизно о 10 год., за адресою: [ADDRESS] Позивач виявив відсутність документів, а саме на власність квартири, документи «купівлі-продажу». На момент прийняття рішення по даному матеріалу встановити місце знаходження вищевказаного документа не представилося за можливе. У зв`язку з відсутністю обставини, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення, вказана подія не внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 06 жовтня 2021 року Позивач звернувся із запитом до КП КМР «КМ БТІ», які надали йому інформаційну довідку про те, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира на праві власності зареєстрована за Позивачем на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 30 серпня 1994 року, за реєстровим № 7с-1797 і право власності на квартиру зареєстровано в КП КМР «КМ БТІ») 07 вересня 1994 року за реєстровим № 934. З метою можливого отримання дублікату договору купівлі-продажу, Позивач звернувся до Київського державного нотаріального архіву, який 20 жовтня 2021 року видав архівну довідку, відповідно до якої Архів повідомляє, що 27 червня 2020 року у приміщенні архіву сталася пожежа, внаслідок якої відбулося пошкодження та втрата частини нотаріального фонду Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори за 1994 рік. На підставі вищенаведеного архів повідомляє про неможливість у видачі вищезазначеного дублікату. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. За приписами ст. 317 ЦК України зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права. Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку ст. 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18. Згідно зі ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту його права є визнання за ним у судовому порядку права власності на зазначену квартиру. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved