Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-17 00:00:00

покликаючись на неправомірні дії відповідачів, позивач у поданій 11 жовтня 2022 року позовній заяві просить - визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2108696256246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада; - визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 25.06.2020 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко Іриною Валеріївною за реєстровим № 234. - визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладений 25.06.2020 р. між [PERSON] та [PERSON] ; - скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Плахотнюка Сергія Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55332415 від 25.11.2020 р., на підставі якого внесений запис про право власності № 39364137 на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2231017156246) за [PERSON] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] (титульний володілець) та [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2108696256246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за титульним володільцем [PERSON] . Стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 969,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розрахунок якої складає 35 000,00 грн. У відзиві відповідачі [PERSON] та [PERSON] стверджують, що саме на позивача покладається обов?язок доведення факту наявності спільної сумісної власності з [PERSON] . Перебування позивача в шлюбі з [PERSON] на час придбання земельної ділянки не дає апріорі право спільної сумісної власності даній особі. Заява, надана приватному нотаріусу Рівненського районного нотаріального округу Олинцю В.П. від 09 серпня 2007 року, якою позивач дала згоду на купівлю її тодішнім чоловіком [PERSON] земельної ділянки, не встановлює права власності позивача, яка не надала жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження своєї участі у набутті майна. Земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ніколи не належала [PERSON] , жодних вкладень в придбання чи утримання зазначеної земельної ділянки позивач не робила, жодних платежів позивач не здійснювала, весь тягар сплати іпотечного кредиту ніс [PERSON] , з 11 серпня 2008 року ніде не працювала та не мала самостійних доходів. Відповідачі позичали грошові кошти у фізичних осіб для погашення заборгованості за іпотечним кредитом, [PERSON] самостійно сплачував земельний податок на зазначену земельну ділянку. Cудовим рішенням від 22 січня 2019 року у справі №569/15420/18 встановлені юридичні факти на підставі позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу, а також особистих пояснень, у відповідності до яких позиція [PERSON] ґрунтується на тому, що «... шлюбні відносини фактично припинені з жовтня 2013 року, спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе. Спору про поділ майна немає, оскільки таке майно відсутнє». Очевидним є той факт, що відповідачі, укладаючи правочини, а також нотаріус та державний реєстратор, що посвідчували та реєстрували правочини, керувались вказаним рішенням, яке являється правовстановлюючим документом. У зв?язку із встановленими преюдиційними фактами не потрібно було отримувати згоду [PERSON] на укладення послідуючих правочинів із земельною ділянкою. Всі правочини, вчинені із земельною ділянкою, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2108696256246) місце розташування: Рівненська область, Рівненський район, село Корнин, Корнинська сільська рада, яка з 13.11.2020 р. зареєстрована на праві власності за [PERSON] ) відповідають нормам ЦК України. У відзиві відповідач [PERSON] додатково стверджує, що вказані позовні вимоги заявлені з пропущенням строку позовної давності. Вищезазначений житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами споруджений та введений в експлуатацію вже після укладення між [PERSON] та [PERSON] оскаржуваного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, 25.11.2020 року право власності на даний будинок зареєстроване за [PERSON] . Позивач не підтвердила ні її права власності на витребуване майно (земельну ділянку), ні факту вибуття майна з її володіння. Позивач не довела належними та достатніми доказами тієї обставини, що спірне майно перебуває саме у незаконному володінні [PERSON] , так само і відсутність у [PERSON] правових підстав для володіння земельною ділянкою, яка придбана нею у законному порядку на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І.В, зареєстрованого в реєстрі за №? 461. Крім того, у вказаному житлі зареєстровані і фактично проживають її четверо неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У відповіді на відзив представник позивача адвокат Юрій Дикий стверджує, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тому просить відхилити заперечення відповідачів. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачів адвокат Світлана Жуковська стверджує, що оскільки [PERSON] особисто брала участь у розгляді справи №569/15420/18 та у позовній заяві з її підписом зазначено, що «спору про поділ майна, що є нашого спільною власністю, немає - оскільки таке майно відсутне», тому ці ствердження є безспірним. Позивач не долучила жодного доказу про придбання будівельних матеріалів за свої кошти та на своє ім?я, не надала жодного належного та допустимого доказу у підтвердження своєї участі у набутті майна. Оскільки право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і до моменту державної реєстрації самостійного об?єкту нерухомого майна немає апріорі, позивач, відповідно, ніколи не була співвласником зазначеного об?єкту нерухомого майна. Консультативний висновок №80150 судової незалежної експертизи України від 03.01.2023 року не відповідає вимогам законодавства щодо проведення судової експертизи. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач [PERSON] надала по суті аналогічні пояснення. Всі учасники справи відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду. Позивач, відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, доручивши представлення своїх інтересів адвокатам. Треті особи до суду не з"явилися з невідомої суду причини. Зважаючи на те, що їх явка не визнана обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, наявність представників-адвокатів дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність. Позивач у своїх письмових поясненнях стверджує, що оскільки сім"я [PERSON] завдала їй нестерпного болю, тому вона не хоче їх бачити і тому не з"являється в судові засідання, а доручила ведення справи адвокату, разом з тим повністю слдікує за розглядом справи і обурена неправдивими поясненнями відповідачів та свідків. Їх пояснення виглядали так, начебто вона стала причиною усіх проблем сім?ї [PERSON] . Свідки надавали їй негативну характеристику, стверджували, нібито вона взагалі не цікавилась сімейними справами, не брала жодної участі у придбанні земельної ділянки, а, враховуючи значні борги в які вплутався [PERSON] , взагалі не може ні на що претендувати. При цьому вони всі підтвердили, що про дані події знають зі слів відповідачів і у них немає підстав їм не вірити, при цьому не бували особисто на земельній ділянці і не можуть пригадати, чи обговорювали [PERSON] стан будівництва, закриття кредиту, хоча деякі свідки позичали кошти, або були присутні при отриманні таких позик. Жоден із свідків не пояснив, чому [PERSON] маючи на час одруження з позивачем (23.09.2006 р.) значні заощадження, прибутковий бізнес та дорогий автомобіль, через неповний рік перебування у шлюбі позичив у батьків 1 000,00 дол. США на придбання земельної ділянки (09.08.2007 р.); чому ще через три місяці (01.11.2007 р.) брав кредит у розмірі 15 000,00 дол. США на будівництво будинку; чому ще впродовж 2008 року двічі позичав у сестри 5 000,00 дол. США та 1 000,00 дол. США, зокрема і на будівельні матеріали; чому у 2009 році [PERSON] позичав у матері 6 000,00 дол. США; а в подальшому сім?я [PERSON] позичила ще 15 000,00 та 6 000,00 дол. США на погашення кредиту. Жоден зі свідків не зміг пояснити, на які цілі потрачені такі кошти, враховуючи, що нібито ще на 2009 рік на земельній ділянці був лише фундамент та змуровано кілька рядків цегли. Свідок [PERSON] взагалі заявила, що за час фактичного проживання з нею однією сім?єю в період з середини 2019 року до кінця 2019 року ними за спільні кошти, оскільки вона також кілька разів виділяла по 4, 8 та 10 тис.грн, добудовано перший поверх будинку, перекрито його, збудовано другий поверх будинку та накрито його дахом з металочерепиці. Показання свідків не відповідають навіть наданим відповідачами доказам - квитанціям, накладним, рахункам за 2008-2010 рр., з яких видно, що ще в 2008 [PERSON] придбав плити перекриття, пиломатеріали, дошки, цвяхи та руберойд, які використовуються для перекриття нижнього поверху будівлі та риштування крокв покрівлі, а будільний паспорт на будинок замовлений у Рівненському архітектурно-планувальному бюро ще 22.10.2007 р. Відповідач не заперечує, що ще у 2007-2008 рр. її батько привіз камінь-ракушняк з Криму (з якого побудований другий поверх оспорюваного будинку), а з смт.Володимирець Вараського р-ну Рівненської області дерев?яні дошки (з яких зведено дах будинку), хоча відповідач і наполягав, що ці будматеріали її батько придбав за його кошти, що є брехнею. Показання свідків та пояснення відповідачів щодо періоду зведення будинку спростовуються висновком спеціаліста, який з урахуванням картографічної програми, що знаходиться у вільному доступі, встановив, що щонайпізніше станом на 06.06.2010 р. (супутникові знімки за період з 18.08.2003 р. до 06.06.2010 р. відсутні) на спірній земельній ділянці знаходились земельні поліпшення у вигляді конструкцій (фундамент стіни та дах) двоповерхового житлового будинку. Тобто, навіть з незалежних джерел видно, що станом на червень 2010 року на земельній ділянці сторін зведений та накритий двоповерховий житловий будинок. Недобросовісність поведінки [PERSON] та [PERSON] підтверджується фактичними обставинами справи та умовами оспорюваних договорів суперфіцію та купівлі-продажу земельної ділянки. Так, відповідно до договору суперфіцію власник заявила про відсутність прав третіх осіб на спірну ділянку та про відсутність на ній будь-яких будівель та споруд станом на 02.07.2020. Договір суперфіцію укладений всього через 12 днів після незаконного отримання в дар земельної ділянки. У договорі купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного через 1 місяць після повернення земельної ділянки з користування, сторони заявили про відсутність будь-яких майнових прав на земельну ділянку у третіх осіб про які сторони договору на момент його складання не могли не знати, а також про вартість придбання земельної ділянки у розмірі 12 тис. грн., на якій фактично зведений будинок площею 212,3 кв.м. Враховуючи, що матеріали справи та свідки відповідачів підтверджують, що накритий двоповерховий житловий будинок зведений ще на момент укладення першого оспорюваного договору дарування земельної ділянки від 25.06.2020 р., то недостовірною є інформація [PERSON] щодо початку будівельних робіт та правових підстав користування земельною ділянкою у повідомленні про початок виконання будівельних робіт РВ051200817987 ВІД 17.08.2020 р., а в подальшому і в декларації про готовність об?єкта до експлуатації РВ101201124309 від 24.11.2020. Враховуючи, що державна реєстрація права власності на житловий будинок здійснена державним реєстратором за [PERSON] на підставі недостовірних даних декларації про готовність об?єкта до експлуатації, реєстрації права власності на житловий будинок передувало незаконне набуття права власності на належну їй земельну ділянку, зазначена державна реєстрація права власності на житловий будинок за [PERSON] підлягає скасуванню, а земельна ділянка, на якій зведений житловий будинок, що незаконно зареєстрований за [PERSON] , поверненню у володіння її законних власників. При цьому скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, зареєстрований за відповідачкою є необхідною передумовою повернення земельної ділянки у власність її законних власників, враховуючи принцип слідування земельної ділянки за збудованим на ній об?єктом. [PERSON] не позбавлена права на відшкодування завданих їй [PERSON] та [PERSON] збитків за недійсними договорами, а також на повернення сплачених за земельну ділянку на користь [PERSON] 12 000,00 грн. Представник позивача адвокат Юрий Дикий, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що належна позивачу на праві спільної сумісної власності з відповідачем земельна ділянка площею 0,1220 га, кадастровий номер: 5624685900:04:023:0305, розташована на території с.Корнин Рівненського району Рівненської області, протиправно вибула з її власності разом із належним сторонам самочинно зведеним за час шлюбу житловим будинком, право власності на який, за відсутності дійсного права власності на спірну земельну ділянку, протиправно зареєстровано за [PERSON] , а відтак з метою захисту порушених майнових прав позивача на спірну земельну ділянку вона змушена звертатись до суду з позовом про визнання недійсним договорів, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та витребування майна з чужого незаконного володіння. Враховуючи, що тривалий час позивач, на утриманні якої перебуває малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживала та працювала у м.Києві, вона не була обізнана із обставинами відчуження її колишнім чоловіком належної їм земельної ділянки у Рівненській області та фактом введення в експлуатацію самочинно зведеного сторонами за час шлюбу житлового будинку та реєстрацію права власності на нього за [PERSON] . Лише у серпні 2022 року [PERSON] стало відомо, що належну їй з колишнім чоловіком на праві спільної сумісної власності спірну земельну ділянку, чоловік за відсутності її згоди, 25.06.2020 р. подарував своїй матері. Сторона відповідача намагається переконати суд, що можливо за 3 місяці побудувати та зареєструвати житловий будинок на 212 кв.м. [PERSON] при укладенні договору суперфіцію було достовірно відомо про наявність на земельній ділянці збудованого та накритого будинку. Дані обставини підтверджуються як кадастровою зйомкою об"єкту в 2010 році, так і фотозйомками в 2003, 2019, 2021 роках. Також сторона відповідача намагається вчинити тиск на суд за допомогою свідків, зокрема священника, та стану здоров"я [PERSON] , яка, зі слів її представника, перебуває у лікарні із-за стресу, який виник у неї із-за можливості задоволення позову, при цьому вона вагітна вп"яте. При цьому саме сторона відповідача затягує розгляд справи клопотаннями про допит свідків, які не завжди можуть з"явитися до суду, подачею заяв про відвід, неодноразовими ознайомленнями з матеріалами справи, безпідставними вимогами про обов"язкову участь позивача, при тому, що категорично проти участі в справі відповідача [PERSON] , якій, звичайно, важко було б пояснити суду, як отримувати земельну ділянку в дар на 8 днів, придбати її за 12 тис. грн., побудувати та зареєструвати величезний будинок. Щодо преюдиційного значення рішення по справі про розірвання шлюбу, то предметом такої справи є саме розірвання шлюбу, а не поділ спільного майна подружжя, тому навіть покликання позивача в позовній заяві на щось, що не стосується предмету спору, не має жодного значення саме для даної справи. Сторона відповідача не визнає позовні вимоги, вважає їх безпідставними та необгрунтованими. Відповідач [PERSON] стверджує, що позивачу стидно дивитися їй в очі, тому вона жодного разу не з"явилася до суду, а її пояснення - це наклеп на нього та його сім"ю. Оскільки її афера з аліментами на утримання дитини не вдалася, то вона вирішила прокрутити аферу з неіснуючим майном, подавши даний позов. Спірну земельну ділянку він придбав за заощаджені до одруження кошти та за кошти його батьків, що не заперечувала і позивач, яка в позові вказала, що спору про поділ майна немає, бо таке майно відсутнє. Він змушений був сам оплачувати оренду квартири для їх сім"ї протягом 10 років, але хазяйка квартири не може цього підтвердити, оскільки перебуває в Польші. Ні дружина, ні її батьки фінансово не допомагали платити кредит та будуватися. Дійсно, батько позивача привозив ракушняк для будівництва, але доставку він оплатив і фактично заплатив за сам ракушняк. Також тесть привозив лісоматеріали, але їх придбав його батько. Не відповідають дійсності показання позивача про те, що вона працювала у нього бухгалтером, оскільки він просто "пропечатав" її трудову книжку на її прохання, оскільки вона хотіла справити хороше враження на майбутнього роботодавця, а фактичний бухгалтер [PERSON] не захотіла йти свідком, оскільки він із-за тяжкого фінансового становища підприємства не заплатив їй зарплату за останні чотири місяці роботи. По суті спору показав, що при укладенні договору дарування він не брав згоду бувшої дружини, оскільки на той час вони були розлучені, фактично не проживали з 2013 року. Відповідач [PERSON] підтвердила свій відзив по суті спору, стверджує, що їй дуже прикро, що позивач не з"явилася до суду, але намагається виваляти їх у багнюці, її не повино турбувати те, що відбувалося в їх родині після їх розлучення. Підтвердила, що син придбав земельну ділянку, яку вона сама вибирала, за свої власні кошти, а показання позивача про те, що вона працювала на фірмі сина, а земельну ділянку придбали за весільні кошти, є фікцією. Оскільки син не міг повернути позичені у неї кошти, він добровільно подарував їй цю земельну ділянку, на якій заходилися лише будматеріали. Оскільки будинок не був зареєстрований, то правильно вказано в договорі, що на земельній ділянці нічого немає. Всі договори укладені законно, вона хотіла допомогти сім"ї [PERSON] , щоб вони закінчили будинок та перебиралися туди жити, маючи на той час двох малолітніх дітей. Син з невісткою перестали бути сім"єю в 2013 році, але на розлучення позивач подала лише в 2019 році. Перед подачею позову позивач повідомила її через посилання у вайбері про великі фінансові проблеми і подача даного позову саме з метою їх вирішення за рахунок відповідачів. Їх представник адвокат Світлана Жуковська, підтримуючи аргументацію своїх довірителів, вказує, що позивач невірно вказала подружжям відповідачів, оскільки вони є сином та матір"ю. Якщо вважати, що це є описка, то у позові все одно необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки у позивача відсутнє право на подачу такого позову. Заява позивача надана на купівлю чоловіком земельної ділянки, а не про спільну сумісну власність. Ніким не заперечується, що позивач не несла жодного тягаря по утриманню земельної ділянки, хоча майно зобов"язує, при цьому вона забувається, що у випадку непогашення боргу земельна ділянка як іпотечне майно вся "ушла б в банк". Будинку як самостійного об"єкту в період шлюбу не було, бо він виник лише у [PERSON] , а земельна ділянка надана для його будівництва та обслуговування. З рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.01.2019 р. у справі 569/15420/18 вбачається, що суд встановив припинення подружніх стосунків сторін з 2013 року та відсутність спільного майна подружжя. Саме це рішення мало преюдиційне значення для нотаріуса, яка і не вимагала згоди дружини на дарування земельної ділянки. Висновок експерта не відповідає вимогам закону, тому є неналежним доказом. Представник відповідача [PERSON] адвокат Володимир Шаховський погоджується з позицією адвоката Жуковської по суті спору, стверджуючи, що факт перебування сторін в шлюбі не підтверджує їх право сумісної власності, а заява дружини про згоду на купівлю чоловіком майна не встановлює її право власності на його. Додатково показав, що [PERSON] , ставши одноосібним власником майна, вправі вчиняти з ним все, що бажає і не зобов"язана запитувати думку бувшої невістки. Будинок фактично збудований подружжям [PERSON] , бо за [PERSON] там був лише фундамент та декілька рядів цегли. На ділянці були деякі будівельні матеріали, які самостійно придбані [PERSON] . Будинок ніколи не був об"єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , оскільки під час шлюбу сторін будинку як самостійного об"єкту нерухомого майна не існувало, не мав він статусу і об"єкту незавершеного будівництва. Допитані в суді як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказали, що станом на час припинення шлюбних стосунків між [PERSON] та [PERSON] на спірній земельній ділянці не існувало ніякого житлового будинку. Там знаходилося розпочате будівництво, точніше, фундамент та декілька рядів цегли стіни першого поверху, також на вказаній земельній ділянці, порослій травою, була певна кількість хаотично розкиданих будівельних матеріалів. Оскільки земельна ділянка була особистою власністю [PERSON] , то всі наступні правочини відповідають нормам СК та ЦК. Позивач не підтвердила своє право власності на це майно, тому і не може його витребовувати, при цьому реєстрація у вказанному житлі чотирьох неповнолітніх дітей унеможливлює їх виселення. Звернув увагу суду, що у цю хвилину, коли він виступає в суді із даною промовою в судових дебатах, [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні у пологовому закладі у зв?язку з перебуванням на останніх тижнях її п?ятої вагітності, яка проходить з великими ускладненнями та загрозами на фоні пережитого його довірителькою стресу з приводу даної судової справи, де позовні вимоги фактично зводяться до того, щоб відібрати у неї належне їй на законних підставах нерухоме майно, і внаслідок цього вона ризикує опинитися на вулиці з маленькими дітьми. Третя особа: приватний нотаріус Ірина Омельяненко у своїх письмових надісланих до суду поясненнях стверджує, що договір дарування земельної ділянки від 25 червня 2020 р., реєстровий номер 234, посвідчений нею з дотриманням всіх вимог діючого законодавства. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Суд встановив такі обставини: 23 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, зареєстрований Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, про що складено відповідний актовий запис № 1637, отримавши спільне прізвище [PERSON] . 09 серпня 2007 року сторони придбали земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, яка на праві власності зареєстрована за [PERSON] , при цьому [PERSON] надала згоду на купівлю [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки та підтверджує факт ознайомлення її з текстом договору купівлі-продажу земельної ділянки і його умовами. 01 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладений договір про іпотечний кредит N?1569/07, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15 000 доларів США з встановленням процентної ставки - 12% з терміном повернення кредиту до 30 жовтня 2017 року. Предметом іпотеки була земельна ділянка площею 1220,0 кв.м., кадастровий номер 56:246:859:00:04:023:0305, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області. 01 листопада 2007 року спірна земельна ділянка передана [PERSON] в іпотеку в забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, укладеного між ним та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком. У нотаріально посвідченій заяві [PERSON] надає згоду на укладення [PERSON] іпотечного договору та на передачу в іпотеку належної подружжю земельної ділянки за вищезазначеною адресою в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, укладеним із Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком. З текстом іпотечного договору і умовами його укладення ознайомлена. 07 лютого 2013 року ПАТ «Промінвестбанк» відступив ПАТ «Альфа-Банк» своє право вимоги за Кредитним договором №1569/07 від 01 листопада 2007 року та договорами іпотеки, укладеними в забезпечення виконань зобов?язань. 22 січня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області шлюб сторін розірваний /справа 569/15420/18/. 25 червня 2020 року [PERSON] вищевказану земельну ділянку подарував своїй матері [PERSON] , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом РРНО Омельяненко І.В. за реєстровим № 234. 02 липня 2020 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), відповідно до умов якого [PERSON] надала в строкове /3 місяці/ безоплатне користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,1220 га, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з метою здійснення будівництва житлового будинку та господарських споруд. 17 листопада 2020 року ПП «Графіт проджект» виготовив технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . 24 листопада 2020 року Управління ДАБІ у Рівненській області зареєструвало декларацію про готовність об`єкту (вищезазначеного житлового будинку) до експлуатації об`єкта, подану [PERSON] , у якій відповідачем задекларовано, що житловий будинок збудований власними силами на належній їй земельній ділянці, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305. 24 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області із заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 25 листопада 2020 року державний реєстратор Костянтинівської сільської ради Сарненського району Рівненської області Плахотнюк С.Ю. прийняв рішення № 55332415 провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5624685900:04:023:0305 за [PERSON] . 13 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом РРНО Омельяненко І.В. за реєстровим № 461, відповідно до умов якого право власності на земельну ділянку площею 0,1220 га, розташованої на території села Корнин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305 перейшло до [PERSON] . Свідок [PERSON] по суті спору показала, що до одруження її брат [PERSON] займався підприємницькою діяльністю, працював, мав свій автомобіль та грошові заощадження. Після одруження в 2006 році з [PERSON] він купив земельну ділянку в с.Корнин Рівненського району, Рівненської області за свої особисті кошти, накопичені від підприємницької діяльності до шлюбу та за кошти від доходів ПП «Видавничо - поліграфічна фірма «Папірус -Друк», як співвласника та директора фірми, а також частково за кошти їх батьків в розмірі 1 000 доларів США, які були надані брату в її присутності та присутності позивача для оформлення нотаріальних послуг. Подружжя проживало на орендованих приватних квартирах, які фінансувалися за кошти її брата та інколи за кошти їх батьків, оскільки позивач з 2008 році фактично не працювала та доходів не мала, її навчання оплачували її та його батьки, [PERSON] не цікавило, як і за що сплачується іпотека та орендована ними приватна квартира. У 2008 році їх батьки дали 15 000 доларів США виключно своєму сину [PERSON] . У 2008 році [PERSON] двічі позичав у неї кошти в сумі 5 000 доларів США та 1 000 доларів США за умови повернення на першу її вимогу, частково для закупівлі будівельних матеріалів та частково для погашення іпотечного кредиту. Взимку 2009 року брат позичив у їх мами 6 000 доларів США на таких самих умовах. З 2011 року вся їх родина допомагала брату в оплаті іпотеки з умовою повернення боргів. Восени 2011 року позивач поїхала в м.Київ працювати продавчинею. У 2013 році брат лишився без роботи, почалися фінансові труднощі, а особливо у сплаті іпотеки, в нього почалася депресія і він впав у відчай, сім?я почала руйнуватися, позивач не підтримувала сім?ю фінансово, а свідомо заощаджувала свої зароблені кошти та приховала, що вагітна від іншого чоловіка, пішла жити до своїх батьків, де у 2014 році народила сина [PERSON] . У 2014 році свідок купувала квартиру, і, оскільки брат борг не повернув, а її коштів було недостатньо, вимушена була позичити 3 000 доларів США. У 2015 році стало найстрашніше - це коли за несплату 61 дня іпотечного кредиту ПАТ «Аваль-Банк» надіслав повідомлення брату про заборгованість перед банком в розмірі 36 433,57 доларів США. Це дуже вплинуло на їх сім?ю, мама була в нервовому стресі і отримала невиліковну хворобу, якою страдає по сьогодні, а тато почав тяжко хворіти. Із-за нестачі коштів для належного його лікування, оскільки всі статки родини витрачалися на іпотечний кредит, тато пішов з життя у 2018 році. Мама показувала це банківське повідомлення позивачу, але вона ніяк на це не відреагувала, її батьки ніякої реакції на це не проявили, та й взагалі їх ніколи ніщо не цікавило. Оскільки в їх батьків вже своїх заощаджень не було, мама позичила в [PERSON] 3 500 доларів США, при умові повернення їх протягом року, щоб закрити повністю іпотечний кредит своєму сину [PERSON] , а брат зобов"язувався повернути даний борг батькам. Фактично цнй іпотечний кредит закрили їх батьки. За рік батьки назбирали своїми силами тільки 1 000 доларів США, а решту 2 500 доларів США перепозичили у свого племінника [PERSON] , щоб повернути [PERSON] борг в обумовлений термін. Позикодавцю мама віддавала при можливості новостворений борг 5 років по 500 доларів США, останні 500 доларів США віддала вже після розлучення [PERSON] та [PERSON] в 2019 році. Оскільки у брата коштів на повернення боргів не було, він у 2020 році після розлучення з [PERSON] , подарував мамі спірну земельну ділянку. Позивача при укладенні даного договору ніхто не турбував (пожаліли, що в неї мала дитина, хоч всі знали, що дитина від іншого чоловіка), оскільки при розлученні вона визнала, що у них відсутнє майно, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя. [PERSON] - це непорядна, підступна і недобросовісна людина, яка скористалася порядністю всієї їх родини. У заяві про розлучення вона написала, що практично сімейні стосунки з 2013 року відсутні. Знаючи, що сім?я практично розвалилася, що існує іпотечний кредит, вона свідомо не подала брата на розлучення у 2013 році, а використала всіх у своїх цілях, а особливо чоловіка, щоб народити дитину, перебуваючи в шлюбі з відповідачем, від іншого чоловіка (знаючи, що за станом здоров?я він не міг мати дітей), щоб не було ніяких пересудів від людей, натомість свідомо шахрайським методом хотіла заволодіти коштами [PERSON] , подавши його на стягнення аліментів на утримання дитини, народженої не від нього, дочекалася закриття по сплаті іпотечного кредиту, щоб не приймати участі у поверненні набутих ними разом у шлюбі боргів. Вона виждала і лише у 2018 році подала брата на розлучення. Крім того, позивач недобросовісно поступила, без повідомлення та попередження подавши вказану позовну заяву більше як через 3 роки після розлучення. Свідки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - рідні сестри між собою та двоюрідні сестри [PERSON] показали, що про всі обставини справи знають зі слів дядини і повністю їй довіряють. Додатково показали, що з позивачем в один час працювали в Києві, але вони простими продавцями, а позивач - бухгалтером, то дядина її вивчила, а вона цього не цінить і веде себе непорядно. Свідок [PERSON] - рідний брат чоловіка відповідача [PERSON] стверджує, що зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] позичав у матері гроші, ні позивач, ні її батьки жодним чином не допомагали у будівництві, який він особисто бачив в 2009 році на стадії фундаменту та декількох рядів цегли. Його дружина - свідок [PERSON] повністю підтвердила показання відповідача [PERSON] та свого чоловіка по суті спору, підтвердила свою присутність при позиках грошей [PERSON] у своєї матері. Свідок [PERSON] - позичальник [PERSON] підтвердила показання даного свідка по обставинах позики, стверджує, що з позивачем ніколи не спілкувалася, підтримує показання відповідачів [PERSON] по суті спору. Свідок [PERSON] підтвердив факт позики [PERSON] коштів у [PERSON] для погашення кредитного боргу свого сина [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила, що влітку 2018 року познайомилася з [PERSON] , з кінця 2018 року стали разом проживати у її житлі. На початку 2019 року вони поїхали на земельну ділянку, де вона побачила лише фундамент та два ряди цегли. Оскільки вони планували жити разом, тому з травня 2019 року розпочали будівництво, яке закінчили на початку грудня 2019 року, звівши 2 поверхи та накривши будинок металочерепицею. Згодом у [PERSON] з її сином почалися конфлікти, [PERSON] став випивати, ночувати у мами і згодом їх відносини зійшли нанівець. Витрачені нею на будівництво кошти [PERSON] їй повністю повернув і жодних претензій з цього приводу вона не має. Свідок [PERSON] - сусід по земельній ділянці стверджує, що до весни 2019 року там знаходилася лише коробка будинку, накрита металочерепицею. Лише на початку літа 2020 року [PERSON] стали облагороджувати будинок, стали проживати на першому поверсі, а на другому лише стоять металопластикові вікна. Свідок [PERSON] - троюрідний брат [PERSON] стверджує, що на вказаній земельній ділянці він був в липні 2020 року, будівництво було закинуте, поросле кущами, земля порита кротами. [PERSON] говорив, що купив вказану земельну ділянку, щоб продовжити будівництво і проживати сім"єю. Свідок [PERSON] - священослужитель та знайомий відповідачів підтвердив тяжкий психологічний стан [PERSON] , яка стикнулася з домашніми проблемами та несправедливістю. Оскільки він сам шукав житло, то особисто на початку весни 2020 року оглядав це майно, яке не було будинком, а зведеною накритою коробкою, без вікон та дверей, розпочатим будівництвом, яке не було придатним для проживання, а потребувало капітальних вкладень. Суд застосував такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Згідно з вимогами ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ч.3 ст.215 ЦК України встановлює, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст.319 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України). За змістом ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Ч.2 ст.331 ЦК України встановлює, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.1 ст.2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч.2 ст.5 цього Закону якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом ст.18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено порядок прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (ч.5 ст.39 цього Закону). Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката (ч.10 ст.39 цього Закону). За правилами ст.26 цього Закону завершальним етапом будівництва об`єкту містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт. Суд дійшов таких висновків. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За п.6 ст.3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Недійсність договору як приватно - правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа, яка має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст.3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 905/1227/17). Враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду щодо необхідності обгрунтування порушеного права позивача оспорюваним правочином та конкретних неправомірних дій сторони оспорюваного правочину суд вважає, що оспорюваним договором дарування [PERSON] відчужив [PERSON] земельну ділянку, яка належала йому на праві спільної сумісної власності з позивачем без її згоди, що призвело до протиправного вибуття спірної земельної ділянки з власності позивача та свідчить про порушення її майнових прав на спірну земельну ділянку, а також її майнових прав на частину будівельних матеріалів, з яких самочинно зведено житловий будинок на земельній ділянці. Оскільки в силу положень ст.204 ЦК України правомірність правочину презюмується, а крім того в силу положень ст.388 ЦК України на дійсного власника майна, який просить витребувати належне йому майно з чужого незаконного володіння покладено обов`язок доведення протиправності вибуття такого майна поза волею власника існує необхідність у визнанні недійсним оспорюваного договору дарування земельної ділянки, яка вибула із спільної сумісної власності позивачки поза її волею - без згоди другого із подружжя на відчуження спільного сумісного майна подружжя. Також в силу презумпції правомірності правочину позивач оспорює договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), укладений 02 липня 2020 р. між [PERSON] та [PERSON] , оскільки встановлення незаконності передання земельної ділянки під забудову та фіктивності цього договору, є однією із підстав задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок, який в дійсності зведений у 2007-2008 рр. за час перебування позивача та відповідача [PERSON] у шлюбі. Матеріалами справи підтверджуються набуття подружжям [PERSON] за час шлюбу земельної ділянки загальною площею 0,1220 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с.Корнин на території Корнинської сільської ради, кадастровий номер 5624685900:04:023:0305. Закон встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. При цьому, відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Тобто, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Окремо слід зазначити, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України з урахуванням п.6 ст.3 ЦК України викладених у постанові від 21.11.20218 р. у справі № 372/504/17 закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відповідач [PERSON] , розпорядившись спільним сумісним майном подружжя, а саме подарувавши його своїй матері, діяв без згоди іншого з співвласників майна, яка мала бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена, а отже вчинив оспорюваний правочин за відсутності необхідних повноважень, що є підставою для визнання його недійсним. Враховуючи, що укладений відповідачем договір дарування належної сторонам на праві спільної сумісної власності земельної ділянки за відсутності згоди іншого з подружжя суперечить вимогам ст.369 ЦК України, ст.63, 65 СК України, наявні визначені ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування. За викладених обставин справи наявні підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 25.06.2020 р. приватним нотаріусом РРНО Омельяненко І.В. за реєстровим № 234. З підстав незаконності переходу права власності на спірну земельну ділянку до [PERSON] та відсутності в неї дійсного права власності на неї, недійсним є і укладений між [PERSON] та [PERSON] договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію). Необхідність вимоги позову про визнання недійсним договору суперфіцію полягає в тому, що встановлення недійсності зазначеного договору призведе до ефективного захисту майнових прав позивача як на спірну земельну ділянку, так і на частину будівельних матеріалів, з яких самочинно зведений житловий будинок на вказаній земельній ділянці. Слід зазначити, що саме на підставі договору суперфіцію [PERSON] зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт РВ051200817987 від 17.08.2020 р., а в подальшому і декларацію про готовність об`єкта до експлуатації РВ101201124309 від 24.11.2020 р., а рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться на спірній земельній ділянці, зареєстроване за [PERSON] саме на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Необхідність оскарження договору суперфіцію полягає і в тому, що встановлення його недійсності судом є однією з підстав скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за [PERSON] , за відсутності скасування якого права позивача не будуть поновлені в ефективний спосіб в силу принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею). Окрім підстав, визначених ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України щодо недійсності цього договору, що випливають з недійсності договору дарування земельної ділянки наявні і окремі підстави визнання недійсним договору суперфіцію, визначені ст.234 ЦК України. Так, відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права викладені у постанові № 14-260цс19 від 03.07.2019 р., відповідно до яких: «Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». Зазначені [PERSON] у поданій нею декларації про готовність об`єкта до експлуатації є недостовірними, оскільки: 1. Об`єкт нерухомого майна заявлений до декларування вдійсності був зведений у 2007-2008 рр. подружжям [PERSON] , а не [PERSON] у заявлений нею 3-ох місячний строк з 17.08.2020 по 24.11.2020. 2. Об`єкт нерухомого майна, заявлений до декларування, в дійсності зведений на земельній ділянці, належній на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу [PERSON] , який вибув з її володіння поза її волею у незаконний спосіб; 3. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації грунтується на недійсних договорах дарування та суперфіцію, недійсність яких доводиться у цій справі. Договір суперфіцію укладений з метою приховання та узаконення за іншою особою самочинно зведеного ще у 2007-2008 рр. подружжям [PERSON] житлового будинку на земельній ділянці, співвласником якої є позивач, а відтак рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за [PERSON] , що знаходиться спірній земельній ділянці, яке прийняте на основі недостовірних даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації РВ101201124309 від 24.11.2020 р. підлягає скасуванню в судовому порядку. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Задоволення вимоги про витребування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (п.6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)). Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Оскільки майно вибуло з власності позивача не з її волі, то власник має право витребувати це майно від набувача (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 жовтня 2020 року по справі №916/1608/18, висловив правову позицію, зокрема: якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, позивач, якій на праві спільної сумісної власності з відповідачем належала спірна земельна ділянка, що протиправно вибула з її володіння, уповноважена захистити своє порушене відповідачами право в судовому порядку, ефективним способом захисту якого є витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] . Водночас, враховуючи, що [PERSON] набула права власності не лише на спірну земельну ділянку, але й на введений нею в експлуатацію житловий будинок, який в дійсності самочинно зведений подружжям на спірній земельній ділянці у 2007-2008 рр., наявні підстави і для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] , що відповідає висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах Верховного Суду від 09.02.2022 р. у справі № 916/1613/20 та від 01.04.2021 р. у справі № 914/1958/19, оскільки в протилежному випадку судове рішення про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки в спільну сумісну власність позивачки та відповідача не забезпечуватиме ефективний захист її порушених прав, оскільки в силу принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею) - перехід права власності на об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку. Витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння без скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться на безпідставно отриманій [PERSON] в користування, а в подальшому і у власність земельній ділянці, яка є її недобросовісним володільцем, - унеможливить виконання такого судового рішення. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення. Щодо помилкового вказання анкетних даних відповідача [PERSON] у п.1 прохальної частини позовної заяви, то сторони не заперечують, що це є описка позивача, так як фактично [PERSON] та [PERSON] є не подружжям, а сином та матір"ю та відповідачами у цій справі. Також суд бере до уваги правовстановлюючі документи, де інколи помилково вказані адреси, оскільки сторони не заперечують встановлені факти, а предметом даного спору є оспорювання презумції спільного майна подружжя. Щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивної можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14). Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в статті 76 ЦК Української РСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі №200/19766/16-ц від 15.01.2020 року. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного суду викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 08.06.2016 року. Таким чином, відповідно норм матеріального права початок перебігу строків звернення до суду обумовлюється ознаками виникнення таких юридичних фактів: 1) обізнаністю особи про порушення свого права; 2) обізнаністю про особу, яка порушила право; 3) наявності суб`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права; 4) отримання інформації саме про порушення права, яке належить особі, а на загальних відомостей щодо можливого порушення. Водночас, із самого розуміння позовної давності (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) випливають додаткові критерії обчислення початку перебігу строку позовної давності, які розкривають її процесуальний зміст. Отримання особи відомостей про порушення свого права (особу, яка порушила право), наявність можливості дізнатися про порушення своїх прав повинні надавати можливість звернутися за захистом до суду з дотримання визначеної законом процесуальної форми. Обізнаність особи має надавати можливість сформувати предмет позовних вимог, який забезпечить захист порушеного права. Тобто, сформовані особою позовні вимоги мають забезпечувати належний та ефективний спосіб захисту. Таким чином, право звернення до суду, обумовлено моментом отримання інформації про порушене право або наявністю об`єктивних обставин, котрі вказують на можливість довідатись про таке порушення, таке право кореспондує процесуальним можливостям звернення до суду, що обов`язково супроводжується виконання процесуального порядку подачі позову. У постанові від 13.02.2018 р. Верховним Судом (справа №910/9452/17) зазначено, що в розумінні ст.256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушенного права. Тобто, перебіг строку позовної давності обумовлено не лише наявністю у особи загальних відомостей про порушення прав, або наявністю можливості отримати загальну інформацію про таке порушення, а також можливість пред`явити до суду позовну вимогу конкретизовану підставами, якими вона обґрунтовується. Оскльки права позивача як співвласника набутого подружжям у шлюбі майна порушені 25 червня 2020 року - у день укладення оспорюваного договору дарування, про що їй стало відомо в серпні 2022 року, то відлік строку позовної давності обчислюється з цієї дати, а не з дати набрання законної сили рішенням у справі про розірвання шлюбу, крім того, ці строки були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання пощиренню короновірусної хвороби. На підставі викладеного вище, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв"язку із задоволення позову понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору у сумі 3 969,60 грн. покладаються на відповідачів порівну. Щодо порядку виконання рішення суду. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Згідно з п.9 ч.1 ст.27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved