Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, вимоги за яким про визначення місця проживання дітей виділені в дане провадження. Заявлені вимоги в частині визначення місця проживання дітей позивач обгрунтовує тим, що 09.12.1997 року між нею та відповідачем було укладено шлюб,в шлюбі в них народилося четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Старші діти - [PERSON] та [PERSON] повнолітні та проживають окремо. Молодші діти, а саме [PERSON] та [PERSON] станом на день звернення до суду є неповнолітніми, проживають з нею та відповідачем. Майже рік тому відносини між сторонами як подружжям почали погіршуватися, шлюб фактично розпався та позивач заявила позовні вимоги про розірвання шлюбу, в зв`язку з чим, на думку позивачки, існує необхідність визначення місця проживання їх з відповідачем неповнолітніх дітей. Позивач зазначає, що їх неповнолітні діти самостійно прийняли рішення про те, з ким із батьків вони бажають проживати після розірвання шлюбу між ними, а саме [PERSON] виявив бажання проживати з батьком, а [PERSON] виявив бажання проживати з матір`ю, та позивач і відповідач не заперечують щодо такого рішення дітей. Тому посилаючись на вказані нею норми законодавства, позивачка просить визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , а місце проживання неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.01.2024 виділені матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей прийнято до розгляду та відкрито провадження. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Якушинецької сільської ради як орган опіки та піклування Якушинецької Об`єднаної територіальної громади, зобов`язано її надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 28 - 29). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.02.2024 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 45). Сторони в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явилися. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позов підтримує, просить задовольнити (а.с. 34). Відповідач в судове засідання також не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити, справу просить розглянути без його участі (а.с. 35). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, як органу опіки та піклування, в судове засідання також не з`явилася, проте попередньо подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 09.12.1997 між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2916, що підтверджується копією свідоцтвоа про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 21.12.2023 (а.с. 20). Та згідно позовної заяви, позивач прийшла до переконання, що їх шлюб з відповідачем розпався, та вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. В шлюбі в сторін по справі народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження (а.с. 15, 16, 17, 18). Згідно рішення виконавчого комітету Якушинецької сільської ради від 27.02.2024 № 56, виконавчий комітет затвердив висновок Служби у справах дітей, щодо розв`язання спору у цивільній справі №128/9/24 на виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 25.01.2024 (а.с. 42). Відповідно до висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Якушинецької сільської ради від 27.02.2024 № 56, на підставі поданих документів, встановленої думки дітей та встановленої думки відповідача [PERSON] . Службою у справах дітей було прийнято рішення визначити місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, [PERSON] (а.с. 43). Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Під час судового розгляду судом встановлено що сину сторін по справі [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи є 10 років, отже він є малолітнім, його батьки, позивач та відповідач, в зв`язку із розірванням шлюбу виявили бажання в судовому порядку визначити місце проживання дітей, та їх син [PERSON] виявив бажання проживати з матір`ю, що також було встановлено органом опіки та піклування за його місцем проживання, який також вважає, що визначення місця проживання сина сторін по справі [PERSON] відповідає його якнайкращим інтересам, тому суд вважає, що заявлений позов в цій частині підлягає задоволенню. Водночас, сину сторін по справі [PERSON] на час звернення до суду та на час розгляду справи по суті вже виповнилося 16 років, тому він не є малолітнім. Суд вже зазначав вище, що згідно ч. 3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Та вимоги ст. 161 СК України щодо вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини регулють правовідносини щодо місця проживання саме малолітньої дитини. Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.01.2021, справа № 753/6498/15-ц, зроблено правовий висновок, що «у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання». Верховний Суд зазначив, що оскільки дитині виповнилося 16 років, суди правильно врахували положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком. Тому оскільки сину сторін по справі [PERSON] наразі виповнилося 16 років та він в силу закону вільно обирає собі місце проживання, в задоволенні позовної вимоги про визначення його місця проживання з батьком, відповідачем [PERSON] , слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру заявлених та задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 1 073, 60грн, враховуючи часткове задоволення заявлених до відповідача позовних вимог, а саме задоволення однієї вимоги немайнового характеру. Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: partial