Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

07.08.2023 [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить усунути йому перешкоди у здійсненні права власності житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] без надання іншого приміщення. Короткий виклад доводів позивача, заперечень відповідача Позовні вимоги обґрунтовані тим, згідно договору купівлі-продажу від 11.12.1996 року позивач є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок був придбаний ним після розірвання шлюбу з [PERSON] . Відповідно, на момент придбання будинку відповідачка не була членом сім`ї позивача. [PERSON] за його усного дозволу проживала у даному будинку впродовж багатьох років на час його відсутності та доглядала за домоволодінням. Однак, на даний час позивач має намір користуватись та розпоряджатись належним йому житловим будинком. Позивач попросив [PERSON] залишити будинок, оскільки у неї відсутні будь-які правові підстави там перебувати, користуватися спірним житловим приміщенням та у вказаному будинку вона не зареєстрована. На вимогу позивача звільнити житло, відповідачка вказала, що даний будинок вона не залишить. На звернення до поліції, позивач отримав відповідь, у якій вказано на цивільно-правовий характер правовідносин. Небажання відповідачки звільнити житло перешкоджає позивачеві розпрядитися соєю власністю. Відзив на позовну заяву не надходив. У судовому засіданні відповідачка позов не визнала. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 16.08.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 13.11.2023 підготовче провадження закрито. У судовому представник позивача адвокат Гуменюк О.В. позовні вимоги підтримав із підстав, вказаних у позовній заяві. Вказав, що відповідачкою не доведено доказами її заперечення проти позову. Відповідачка у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Вказала, що шлюб із позивачем вони фіктивно розірвали у 1991 році із тим, щоб набути право на кооперативне житло. У 1996 році вони продали квартиру, яка належала на праві спільної власності їй, позивачеві та їх дітям та за ті кошти купили спірний будинок. Проте, будинок було оформлено лише на позивача. У будинку вона із дітьми проживала із 1996 року, тобто із часу його придбання. Відповідач поїхав за кордон заробляти кошти. Він там одружився та залишився на проживання. Вона із дітьми цей будинок ремонтувала та безперервно проживає там із 1996 року, дотепер. Іншого житла, де б вона могла проживати, вона не має. Фактичні обставини встановлені судом, докази на їх підтвердження Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.12.1996 позивач купив у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 8). Із витягу № 1142 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що у житловому будинку [ADDRESS] зареєстрований лише [PERSON] (а.с. 8). Із копії повторно виданого свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.08.2019 вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 13 березня 1991 року (а.с. 9). 16.08.2022 [PERSON] звернувся до Бердичівського РВП із заявою, у якій ініціював внесення відомостей про кримінальне правопорушення за ст. ст. 195, 356 КК України щодо його колишньої дружини [PERSON] , яка відмовляється звільняти його житловий будинок [ADDRESS] , чим позбавляє його можливості користуватися його майном (а.с. 11, 12). Із письмових пояснень [PERSON] , відібраних у неї ДОП відділу превенції Бердичівського РВП, вона пояснила, що у будинку по [ADDRESS] вона проживає із 1996 року. Цей будинок було куплено за спільні кошти від продажу квартири по [ADDRESS] . Її колишній чоловік проживає в Іспанії. А вона із дітьми проживала у цьому будинку. Із [PERSON] була домовленість, що він будинок залишить її та дітям. У довідці про результати розгляду заяви [PERSON] ДОП сектору ДОП відділу превенції Бердичівського РВР Кравчук А., серед іншого, зазначено, що під час розгляду даного звернення [PERSON] , пояснив, що він являється власником будинку [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 11.12.1996 року. Даний будинок він придбав після розлучення з [PERSON] , яке відбулося 13.03.1991 року. В даному будинку заявник не проживав, так як поїхав за кордон, а з його дозволу в будинку проживала його колишня дружина з дітьми. На сьогоднішній день, [PERSON] , приїхав до України і має намір в будинку проживати, але його колишня дружина не покидає будинок. Коли до будинку приходить заявник, то [PERSON] вчиняє конфлікти. У даному будинку зареєстровані він як власник та його колишня дружина з їхніми спільними дітьми. [PERSON] пояснила, що вона проживає вже 25 років в будинку [ADDRESS] . Даний будинок належить колишньому чоловіку [PERSON] , який мешкав та проживав в Іспанії 25 років. Даний будинок вони придбали за кошти, які [PERSON] отримала після продажу її квартири. В даному будинку зареєстровані діти та вона та на усній домовленості вони з чоловіком вирішили, що в будинку буде проживати [PERSON] разом із дітьми. 25 років [PERSON] веде господарство та доглядає за даним будинком. Залишати будинок не буде так як всі питання будуть вирішувати в судовому порядку. Будь-яких конфліктів не вчиняла та вчиняти не буде. Під час розгляду даних заяв було встановлено, що в даному випадку не має достатніх підстав, для внесення відомостей до ЄРДР. Між гр. [PERSON] та [PERSON] вбачаються цивільно-правові відносини рішення яких належить до компетенції суду в разі приватного звернення (а.с. 15). Норми права застосовані судом Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним У\~статті 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою\~статті 319 ЦК України\~усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої\~статті 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За положеннями ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Положення статті 391 ЦК україни визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У частині першій\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частини четвертої\~статті 10 ЦПК України\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine»)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява\~\~ 17365/14). Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа\~\~\~\~\~\~№ 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. На підставі наявних у справі письмових доказів та відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд встановив, що відповідачка є колишньою дружина позивача та із 1996 року вона проживає постійно у спірному житлі. Матеріали справи не містить доказів, що відповідачка має у власності інше житло, де б вона мала право проживали. Матеріали справи також не містять доказів, що позивач не має можливості проживати у спірному житлі. Крім того, суд враховує, що на розгляді в суді перебуває цивільна справа за позовом позивачки та двох дітей сторін про визнання за кожним із ним права власності на частку спірного будинку. Позов мотивовано тим, що позивачка, відповідач та їх діти продали належну їм на праві власності квартиру та цього ж дня купили спірний будинок. Суд зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Тому, за встановлених у справі обставин, у даному випадку позбавлення права на житло відповідачки буде надмірним тягарем для неї та порушуватиме її право на повагу до житла, яке більше 25 років є її постійним місцем проживання та право власності на частку якого, відповідачка доводить у суді. За таких обставин, суд у задоволенні позову відмовляє. Розподіл судових витрат Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовив, виходячи із положень ст. 141 ЦПК України, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed