Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-18 00:00:00

До Київського районного суду м.Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , який у подальшому було уточнено шляхом зміни предмета позову, та просив у порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] право власності на квартиру, площею 45,4 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта: 2056010651101; визнати за [PERSON] право власності на квартиру, площею 47,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта: 1249405051101, здійснити поділ судових витрат між сторонами. Одночасно з позовною заявою представником позивача було подано заяву про забезпечення позову. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2022 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10.06.2022 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання ухвали суду представником позивача було надано заяву на виконання ухвали суду від 10.06.2022 року. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.06.2022 року цивільна справа № 947/11196/22 була відкрита за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.06.202 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта: 2056010651101, яка належить на праві власності [PERSON] , та на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта: 1249405051101, яка належить на праві власності [PERSON] , та заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаних квартир. Також, накладено арешт на транспортний засіб марки NISSAN, модель JUKE, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу./а.с.49,т.1/ Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 05.07.2022 року було частково задоволено клопотання представника відповідача щодо скасування заходів забезпечення позову, які було вжито ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.06.2022 року, про накладення арешту на транспортний засіб марки NISSAN, модель JUKE, 2016 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та заборони здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу, в решті вимог клопотання відмовлено./а.с.97,т.1/ Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 27.09.2022 року було накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 36353448, що зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ,та заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо 1/3 частини квартири. Накладено арешт на транспортний засіб марки Honda Accord, державний номер [NUMBER] , 2010 року випуску, номер шасі: [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] та заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу./а.с.206,т.2/ 08.07.2022 року представник [PERSON] - адвокат Драгун А.С. звернулась до Київського районного суду м.Одеси з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просила встановити факт сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період часу з 30.10.2010 року по 20.02.2013 року; визнати автомобіль Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , 2010 року випуску, номер шасі: [NUMBER] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; право власності на квартиру, площею 45,4 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , залишити [PERSON] , з виплатою компенсації вартості квартири [PERSON] ; транспортний засіб марки автомобіль Honda Accord д.н.з. [NUMBER] , залишити у власність [PERSON] з виплатою компенсації вартості транспортного засобу [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 12 кв.м. квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати особистою власністю [PERSON] квартиру площею 47,1 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта: 1249405051101; судові витрати стягнути з відповідача./а.с.118,т.2/ 13.07.2022 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] адвоката Драгун А.С., яким вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, було надано клопотання про доручення письмових доказів у вигляді фото-таблиці на 32 аркушах, та зазначено, що вказані фото підтверджують факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 30 жовтня 2010 року по 20 лютого 2013 року./а.с.116,т.1/ 25.10.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача за зустрічним позовом адвоката Бобровник Д.О. на зустрічний позов, яким він просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі./а.с.1,т.3/ Учасники процесу сповіщені відповідно до вимог ст.ст.129,130,131 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Бобровник Д.О. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду надали письмову заяву, якою просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, у зустрічному позові просили відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Драгун А.С. досудового засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, через канцелярію суду надали заяву, якою просили розглянути справу за їх відсутності, просили зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приходить до наступного. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 20.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 171./ а.с.6/. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.04.2016 року./а.с.7/. Крім того, на утриманні [PERSON] перебуває син від її попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] , шлюб з батьком дитини було розірвано 04.11.2008 року./а.с.170,173/ 09.06.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу./а.с.8,т.1/ Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.05.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набуло законної сили. 01.07.2022 року [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 20000 грн. щомісячно./а.с.4,т.4/ Судом було досліджена позовна заява [PERSON] про стягнення аліментів від 28.06.2022 року, яку було подано до Овідіопольського районного суду м.Одеси, в якій представником позивача зазначено, що сторони з травня 2021 року не проживають разом, відповідач [PERSON] є працездатним, працює у ТОВ «Авіакомпанія Аероджет», де має щомісячний дохід не нижче 2500 доларів США, також має нерухоме майно, а саме є власником кв. [ADDRESS] , «масив Радужний», однак у позовній заяві позивачем не зазначено, що 1/3 частина вказаної квартири та частина автомобіля Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , 2010 року випуску, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] /а.с.4,т.4/. Фактично питання щодо розподілу майна та визнання майна особистою власністю [PERSON] виникло відразу після подання [PERSON] первісного позову про розподіл майна подружжя, шляхом подання зустрічного позову від 13.07.2022 року. Рішенням Овідіопольського районного суду м.Одеси від 17.07.2023 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів було задоволено частково, шляхом стягнення з [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 01.07.2022 р. і до досягнення дитиною повноліття. В решті вимог про стягнення аліментів було відмовлено. Вказане рішення є у вільному доступі в реєстрі судових рішень. Із мотивувальній частині вказаного рішення, вбачається, що суд з`ясував і не заперечувалось представниками сторін по справі, що починаючи з травня 2021 р. подружжя не проживає однією сім`єю. Позивачка проживає разом з дитиною окремо від відповідача, який дійсно немає на своєму утриманні інших утриманців та володіє на праві власності квартирою за адресою: [ADDRESS] та автомобілем марки «Honda Accord», д.н.з. [NUMBER] , які він придбав у 2010 році, тобто за 3 роки до укладення шлюбу. Вказане рішення набрало чинності та не було оскаржено позивачкою. Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] обґрунтував позовну заяву тим, що під час перебування в шлюбі з відповідачкою, ними було придбано декілька об`єктів нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема однокімнатну квартиру [ADDRESS] та однокімнатну квартиру [ADDRESS] , право власності на які було зареєстровано за [PERSON] , про що він не заперечував, оскільки його робота була пов`язана з постійними виїздами за кордон, тому придбанням квартир, оформленням документів, сплатою грошових внесків до кооперативу займалась виключно його дружина, відповідач по справі. Позивач у судовому засіданні зазначив, що у період з 2005 року по 2014 рік працював в Авіакомпанії «Південні авіалінії» на посаді авіатехніка, потім інженера з технічного обслуговування та ремонту повітряних суден, постійно знаходився у відрядженнях за кордоном, мав стабільно високий рівень доходу, на підтвердження цього відповідачем було надано митні декларації, які збереглись, зокрема від 04.12.2007 року на суму 10300 доларів США та від 26.12.2009 року на суму 30200 доларів США./а.с.28,29,т.3/. Позивач повністю довіряв своєї дружині в питаннях придбання майна, оплати членських внесків до кооперативу, зберігання грошових коштів та їх витрачання, фактично усі питання щодо нерухомого майна вирішувала дружина, між подружжям ніколи не виникало суперечок з приводу придбання квартир, оскільки позивач по роботі мав постійні відрядження за межі України, дуже мало часу проводив із сім`єю, однак навіть тоді коли позивач був вдома дружина брала грошові кошти та разом з її матір`ю їздила для сплати внесків за квартири, позивач не перевіряв квитанції або інші документи на квартири. Позивач вказує, що на даний час відповідачка відмовляє йому у доступі до нерухомого майна подружжя, яке є предметом спору. Позивач не може перевірити схоронність речей, які знаходяться в квартирах, поточний стан нерухомості, а також встановити, хто дійсно наразі проживає в цих квартирах. Водночас [PERSON] має доступ до всього нерухомого майна подружжя, квартири подружжя знаходяться у її фактичному володінні, та за його інформацією одна з квартир, зокрема спірна квартира [ADDRESS] , здається нею в оренду, дохід від якої використовується відповідачкою на власний розсуд. З приводу вказаних обставин, в матеріалах справи є відповідь Одеського районного управління поліції 1 відділу 4 від 14.12.2022 року про те, що відносно гр. [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.164 КУпАП та матеріали направлено до Київського районного суду м.Одеси, яким було розглянуто вказані матеріали та винесено постанову від 08.12.2022 року, якою провадження по адміністративній справі було закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП./а.с.230-236,т.2, а.с.232,т.3/ У зв`язку з тим, що в досудовому порядку врегулювати питання щодо поділу спільного майна не вдається можливим, позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач є його колишнім другом, працювали разом 10 років в Авіакомпанії «Південні Авіалінії», їх робота була пов`язана з постійними закордонними відрядженнями, приблизний щомісячний дохід позивача на той час складав 5 або 6 тисяч доларів США, з 2015 року позивач перейшов до іншої роботи і став заробляти ще більше, свідок підтвердив, що позивач звертався до нього з проханням в червні 2015 року надати в борг 7000 доларів США на внесок для придбання другої квартири, про що написав розписку, які він після відрядження своєчасно повернув. Гроші, які заробляв [PERSON] було достатньо для придбання квартир та автомобіля. Свідку відомо, що позивачем до шлюбу з [PERSON] було придбано квартиру на ж/м Радужном та автомобіль, ремонт позивач здійснював за особисті кошти та свідок допомогав в ремонті вказаної квартири. Також, свідок пояснив, що [PERSON] орендував з 2005 року квартиру на Ак.Філатова , а потім на Таїрово. Відносини з дружиною погіршились, коли їх сину [PERSON] виповнилось 2 роки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила той факт, що її покійна мати здавала в оренду [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] в період з 2010 по 2012 рік. Періодично свідок або її мати ходили за грошима від оренди квартири, [PERSON] проживав в квартирі один, а коли був у відрядженнях, то сплачував гроші наперед, при цьому казав, що робить ремонт у своєї квартирі, та після ремонту переїде до свого житла. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є рідним братом позивача, вперше він побачив брата з [PERSON] у грудні 2012 року, коли вони стали разом проживати на ж/м Радужном. Свідок підтвердив, що [PERSON] мав стабільний дохід, отримував приблизно щомісячно 2-3 тис. доларів США, тому запропонував свідку, щоб вони разом оглядали варіанти квартир, після придбання квартири, брат поїхав у відрядження, то свідок особисто оглядав будівництво, йому відомо, що квартира і автомобіль було придбано за особисті кошти позивача. [PERSON] у відповіді на відзив зазначає, що вона ніколи не заперечувала майнову участь чоловіка [PERSON] під час придбання спільного майна, однак просить врахувати той факт, що спільними зусиллями обох з подружжя було придбано лише частину майна, проте що стосується однокімнатної квартири [ADDRESS] , то вказану квартиру [PERSON] отримала у власність не за кошти які були спільно нажито подружжям за час перебування у шлюбу, а за кошти які були передані та сплачувались вітчимом [PERSON] на придбання вказаної квартири, тому вона робить висновок, що вказане майно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки хоч і право власності на квартиру набуто [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] , проте за її особисті кошти (кошти внесені вітчимом відповідачки [PERSON] ) Суд зауважує, що договір дарування нерухомого майна або грошових коштів укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Із пояснень відповідачки вбачається, що її вітчим, будучи моряком, фактично подарував їй квартиру [ADDRESS] шляхом надання ним грошових коштів, крім цього вітчим теж придбав на своє ім`я квартиру в цьому кооперативі, тому зручніше було платити внески за [PERSON] через його особистий рахунок у вигляді членських внесків до кооперативу, однак кошти сплачував не вітчим, а мати [PERSON] по довіреності от вітчима [PERSON] на ім`я своєї доньки [PERSON] , щоб у подальшому спірна квартира перейшла у власність [PERSON] . Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що спірна квартира дійсно була придбана на [PERSON] за кошти вітчима, але мати [PERSON] саме таким зручнішим засобом оплачувала внески, щоб не оформляти у нотаріуса договір дарування. Проте, суд зауважує про те, що факт передачі грошових коштів знайшов би своє підтвердження, якщо б сторони - [PERSON] та [PERSON] належним чином уклали договір дарування грошових коштів, то кошти, які було отримано [PERSON] , належали особисто їй та вона ними могла розпорядитись шляхом внесення членських внесків до кооперативу на придбання квартири [ADDRESS] , внаслідок чого вказану квартиру можливо було вважати роздільним особистим майном [PERSON] , що передбачено ч.2 ст.57 СК України. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є вітчимом [PERSON] , має реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , з 2011 року він за контрактами працював моряком, закордонні рейси були тривалістю 8-9 місяців. Вони з дружиною [PERSON] вирішили придбати квартиру у новобудові, ним був відкритий рахунок на його ім`я, у подальшому вирішили також придбати квартиру і на доньку його дружини. Оскільки він є моряком та знаходився у рейсах, оформленням усіх документів займалась дружина, якій він повністю довіряв, тому не цікавився оплатами, особисто він нікуди не ходив, жодної квитанції не сплачував, йому невідомо скільки щомісячно сплачувала дружина, йому невідомо який адрес, який поверх квартири, яка була придбана на ім`я його падчерки, документи не бачив, він здійснював усі грошові перекази на дружину, та вона ними розпоряджалась на підставі виданої ним генеральної довіреності на ім`я дружини. Представник відповідача зазначила у поясненнях, що [PERSON] платив грошові кошти за [PERSON] по довіреності, яку він надав своєї дружини, яка є матір`ю [PERSON] , проте мати була номінальним власником розрахунків. Судом було досліджено довіреность та копії квитанції, з яких вбачається, що [PERSON] було видано нотаріально посвідчену генеральну довіреність від 06.11.2015 року на ім`я своєї дружини [PERSON] строком на п`ять років/а.с.47,т.4/ Проте, судом встановлено, що заяву про вступ до кооперативу «Костанді 162» [PERSON] подала 11.03.2015 року, а генеральна довіреність видана 06.11.2015 року, проте між вказаними датами [PERSON] було здійснено наступні платежі за квартиру [ADDRESS] - №OIJK64607 від 18.03.2015 року, № OIJK49559 від 19.03.2015 року, № OIJK23548 від 10.06.2015 року, № OIJK9505 від 29.09.2015 року, тобто гененральна довіреність не охоплює вказані платежі. Довіреність охоплює лише два платежу, які було здійснено 03.12.2015 року та 04.12.2015 року. При дослідженні платіжного доручення №OIJK29015 від 03.12.2015 року вбачається, що призначення платежу - внесення пайового внеску згідно рішення № 5-41 від 11.03.2015 року за [PERSON] згідно довіреності./а.с.125,т.2/. При дослідженні платіжного доручення №OIJK13873 від 04.12.2015 року вбачається, що призначення платежу - внесення [PERSON] пайового внеску згідно рішення № 5-41 від 11.03.2015 року за [PERSON] , хоча із пояснень свідка [PERSON] , наданих у судовому засіданні вбачається, що він особисто жодного разу не сплачував будь-яких платіжних доручень./а.с.124,т.2/ При дослідженні інших квитанцій судом встановлено, що в платіжних дорученнях зазначено, що пайові внески до 06.11.2015 року вносились або особисто [PERSON] , що не відповідає дійсності, або особисто [PERSON] по довіреності від [PERSON] за [PERSON] , але у якості доказів суду не надано довіреності, які б були видані [PERSON] на ім`я дружини до 06.11.2015 року, або вказані грошові кошти сплачувались особисто [PERSON] . Із пояснень представника відповідача вбачається, що надати інші довіреності не має можливості за спливом строку їх збереження. Вищевказані суперечності свідчать про недоведеність правової позиції сторони відповідача щодо факту надання грошових коштів саме вітчимом відповідача. 16.11.2023 року представником відповідача адвокатом Драгун А.С. було надано клопотання про приєднання доказів, зокрема копій контрактів вітчима [PERSON] та звернуто увагу на фінансову спроможність вітчима придбати нерухоме майно для падчерки у 2015 році./а.с.111,т.4/. Однак, сторонами не заперечується та не оспорюється фінансовий стан свідка [PERSON] , а з`ясовуються питання щодо походження грошових коштів за придбання спірної квартири, дати їх внесення, при цьому беручи до увагу, що [PERSON] або його дружиною по довіреності теж сплачувались грошові внески за іншу квартиру, яку він придбав на своє ім`я. Таким чином, в ході розгляду справи стороною відповідача [PERSON] не було доведено належними та достатніми доказами факт отримання таких коштів в подарунок від вітчима на придбання спірної квартири. Відповідно обставин, встановлених судом в ході розгляду справи, вбачається, що під час спільного життя у зареєстрованному шлюбі, сторони придбали спільне нерухоме майно, яке підлягає поділу між ними. За час спільного житгя сторонами в інтересах сім`ї було набуте наступне майно: однокімнатна квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта: 2056010651101, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.11.2021 року; однокімнатна квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта: 1249405051101, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.09.2021року; транспортний засіб марки NISSAN, модель JUKE, 2016 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується витягом з реєстру МВС України від 23.06.2021року. Однак, із заяви позивача про зміну предмета позову, було зазначено, що на момент подачі позову, позивач був впевнений, що його дружина є власником транспортного засобу марки NISSAN, 2016 року випуску, тому що він був придбаний одразу після рішення суду про розірвання шлюбу, на гроші, зароблені позивачем, якими скористалась дружина, поки позивач був у відрядженні за кордоном. Однак, із відповіді ГСЦ МВС стало відомо, що автомобіль марки NISSAN, модель JUKE, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , було зареєстровано на рідну сестру його дружини - [PERSON] , тому позивач зменшив позовні вимоги та виключив із розподілу майна вказаний автомобіль./а.с.93,т.3/ У зв`язку з тим, що сімейне життя між сторонами не склалося, шлюб між сторонами було розірвано, позивач звернувся до суду та просить здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, наступним чином - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] .; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Суд зауважує, що спір між сторонами виник з приводу майна подружжя набутого під час зареєстрованого шлюбу. Майнові відносини, які складаються між подружжям врегульовано нормами Сімейного кодексу України. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Нормою ч.7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Тобто, поряд з загальними положеннями, Сімейний кодекс України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу. Суд зауважує про те, що основним доказом щодо підтвердження відсутності спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , відповідачем [PERSON] зазначено пояснення її вітчима [PERSON] , який нібито безоплатно, не в борг, вирішив подарувати свої грошові кошти на оплату членських внесків кооперативу «Костанді 162» на придбання спірної квартири, щоб вказана квартира була особистою приватною власністю його падчерки [PERSON] . Однак, відповідачем не доказано належним чином походження грошових коштів, які з її слів, сплачувались як внески в кооператив саме вітчимом [PERSON] . Із обставин справи вбачається, що грошові кошти, потрачені в якості внеску за нерухоме майно не належали дружині особисто, не були її доходом, також вказані кошти не було отримано дружиною на підставі нотаріально посвідченого договору дарування або в порядку спадкування, тобто вони не підпадають під перелік майна та обставин, які визначають певне майно особистою приватною власністю одного із подружжя, якщо воно придбане в період шлюбу. Таким чином, якщо заява одного з подружжя про те, що майно було куплено на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Посилання відповідачки на те, що кошти, витрачені на придбання квартири [ADDRESS] , вона отримала у якості подарунку від вітчима, а тому квартира придбана за її особисті кошти, і спірне майно є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу, суд відхиляє, оскільки навіть у випадку доведеності вказаних обставин сам факт отримання коштів шляхом надання їх у подарунок та використання їх в інтересах сім`ї, в період зареєстрованого шлюбу подружжя, зокрема на придбання майна відповідно до статті 65 СК України, не спростовує презумпцію спільного сумісного майна подружжя. Судом встановлено, що вітчим відповідачки [PERSON] також в період 2012-2014 рік був Асоційованим членом Обслуговуючого кооперативу «Костанді 162» та вносив пайові внески за придбану ним однокімнатну квартиру [ADDRESS] , в розстрочку зі сплатою членських внесків. В матеріалах справи є відповідь Обслуговуючого кооперативу «Костанді 162» та надані копії наступних документів щодо спірної квартири [ADDRESS] , яку позивач просить визнати її особистою власністю./а.с.189,т.1/ Зокрема, заява [PERSON] на ім`я голови Обслуговуючого кооперативу «Костанді 162» про вступ до Асоційованих членів кооперативу від 11.03.2015 року з метою участі у будівництві та придбанні однокімнатної квартири у розстрочку. Термін внесення пайових внесків у розмірі 718029,00 грн. зобов`язується сплачувати відповідно графіку, який є невід`ємною частиною Рішення № 5-41 від 11.03.2015 року. Пайовий внесок зобов`язується сплатити в термін до 28.02.2016 року. Просить розподілити її квартиру № 41 загальною площею 44,2 кв.м., будівельний номер 6 м.Одеса./а.с.200,т.1/ - заява [PERSON] на ім`я голови Обслуговуючого кооперативу «Костанді 162» про вступ до Асоційованих членів кооперативу від 25.02.2012 року з метою участі у будівництві та придбанні однокімнатної квартири у розстрочку. Просить розподілити йому квартиру [ADDRESS] ./а.с.192,т.1/ - Протокол № 5-41 від 11.03.2015 року, яким затверджено рішення № 5-41 від 11.03.2015 року про прийом [PERSON] до асоційованих членів кооперативу, згідно поданою нею заяви, яким розподілити квартиру № 41 . Асоційований член перераховує (вносить) внески та пай на рахунок ОК «Костанді 162». - Протокол № 86 від 25.02.2013 року, яким затверджено рішення № 86 від 25 лютого 2013 року про прийом [PERSON] до асоційованих членів кооперативу, згідно поданою ним заяви, та відповідно рішення № 86 від 25.02.2013 року, яким розподілити квартиру № 52 . Асоційований член перераховує (вносить) внески та пай на рахунок ОК «Костанді 162». - заява на ім`я голови ОК «Костанді 162» від [PERSON] від 10.03.2015 року, якою він надає згоду своєї дружині на вступ до кооперативу на відомих йому умовах, на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Суд вважає, що наявність згоди [PERSON] на вступ [PERSON] до Обслуговуючого кооперативу «Костанді 162» також підтверджує факт, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Відповідно до ст.65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У подальшому квартира [ADDRESS] , житловою площею 47,1 кв.м., було зареєстровано на праві власності за [PERSON] за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 1249405051101, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2021 року./а.с.12,т1/ Крім того, подружжям також було придбано другу квартиру, що вбачається із Договору про асоційоване членство в споживчому товаристві № 2/70 від 14.02.2017 року, укладеному між Споживчим товариством «Будова-Єтюд» та [PERSON] , зокрема, пайовик у порядку та на умовах, передбачених цим договором, зобов`язується внести частку у розмірі 819680,00 грн. Дана сума підтверджується і порядком розрахунків, додаток № 2 до Договору № 2/70 від 14.02.2017 року. Відповідно до Довідки про виплату паю №36 від 16.01.2020 року, станом на 29.10.2019 року, пай сплачений у повному обсязі, та відповідно до акту-прийому передачі квартири [ADDRESS] від 18.11.2019р., [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , житловою площею 45,4 кв.м., було зареєстровано на праві власності за [PERSON] за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 2056010651101, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.11.2021 року./а.с.10,т.1/ Суд зауважує, що державна реєстрація не є способом набуття права власності - це лише засіб підтвердження факту набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сам факт реєстрації права власності на спірні квартири в період зареєстрованого шлюбу на ім`я відповідача [PERSON] підтверджує лише факт набуття права власності на нерухоме майно, а час набуття нерухомого майна у період зареєстрованого шлюбу свідчить про спільну сумісну власність подружжя. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 №5, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. Що стосується зустрічного позову [PERSON] суд вважає його необґрунтованим та безпідставним з огляду на наступне. Відповіднопозовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період часу з 30.10.2010 року по 20.02.2013 року, суд зазначає наступне. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Звертаючись з зустрічним позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка не надала жодного належного і допустимого доказу, посилаючись лише на пояснення свідків, про що зазначено у довідці ОСМД «Ексклюзив» від 28.05.2022 року, що вона видана на основі опитування свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та безпосередньо пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,, яких було допитано у судовому засіданні та фото-таблиці на 32 аркушах, при цьому [PERSON] зазначено, що вказані фото підтверджують факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 30 жовтня 2010 року по 20 лютого 2013 року. Однак, суд критично відноситься до вказаних фото, оскільки невідомо дата та місце подій, позивачем на власний розсуд письмово зроблено коментування подій на фото та їх дати, вказані фото не можуть достеменно підтверджувати факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Суд об`єктивно позбавлений можливості перевірити доказову базу цих фото, та також дату та осіб, які на них зображено. Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що довідка ОСМД «Ексклюзив» від 28.05.2022 року, яка була видана на основі опитування свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про нібито факт проживання позивача [PERSON] з 2010-2012 роки у кв. [ADDRESS] разом з [PERSON] , її батьками [PERSON] і [PERSON] , сестрою [PERSON] , сином [PERSON] , є неналежним доказом, оскільки голова правління ОСМД не є суб`єктом надання адміністративних послуг щодо надання довідки про місце реєстрації та місце проживання фізичних осіб. Крім того, вказані особи не були допитані взагалі як свідки безпосередньо у судовому засіданні, з попередженням про відповідальність, з метою підтвердження чи спростування обставин справи./а.с.131,132 т.2/. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він з 2004 року працював в АК «Південні Авіалінії», та помітив, що з кінця 2010 року між [PERSON] та [PERSON] почали складатись дружні відносини, потім вони почали зустрічатися. Зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] став проживати на [ADDRESS] , де вона мешкала з батьками та з сестрою, одного разу свідок їх особисто підвозив, але в квартиру не заходив, у 2020 році їх стосунки погіршились. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є кумом [PERSON] , з 2009 року знає [PERSON] та [PERSON] , оскільки разом працювали, у 2015 році свідок приїжджав до квартири позивача у ж/м Радужний, де бачив сторони, проте коли сторони стали проживали разом та коли уклали шлюб йому невідомо, також невідомо щодо придбання нерухомого майна. Також, свідок пояснив, що неодноразово він особисто, та інші працівники, та [PERSON] підвозили [PERSON] з роботи додому на [ADDRESS] . Суд вважає, що вказані свідки не повідомили жодних обставин, які б підтверджували факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 30 жовтня 2010 року по 20 лютого 2013 року. Судом встановлено, що відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] належить на праві власності трикімнатна квартира [ADDRESS] , « [INFO] » масив, на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.2012 року, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.08.2022 року./а.с.204,т.2/. Крім того, йому належить на праві власності автомобіль Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , 2010 року випуску, номер шасі: [NUMBER] ./а.с.196,т.2/. Вказане майно придбано за три роки до реєстрації шлюбу з [PERSON] /а.с.204,т.2/ [PERSON] не заперечує, що майнові права на вказану квартиру було придбано [PERSON] до 30.10.2010 року відповідно договору № 8/178/Б від 03.02.2010 року, однак наполягає, що останній внесок в сумі 8913,00 грн. вони сплачували разом. Крім того, позивач зазначає, що приймала участь не лише у виплаті несплаченої частки за вказану квартиру, але приймала участь в оплаті ремонтних робіт та купівлі побутової техніки та меблів, тому внаслідок збільшення вартості квартири за рахунок особистих кошті [PERSON] в розмірі 10000 доларів США їй належить 12 кв.м. вказаної квартири, на які вона просить визнати право власності. Проте, вказані доводи позивача про те, що спірна квартира придбана частково за особисті грошові кошти [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки нею не доведено, як сам факт надання будь-яких грошей на ремонт квартири, а якщо такий факт знайшов би своє підтвердження, то необхідно встановити розмір коштів, яку саму частину особистих грошових коштів дружина надала на придбання квартири /останній внесок/, на ремонт і придбання меблів. Вимога про визнання за нею права власності на 12 кв.м. трикімнатної квартири [ADDRESS] , « [INFO] » масив, є взагалі невірно обраним засобом захисту, оскільки не встановлено ані розмір її частки у праві власності, не встановлено чи можливо взагалі поділ квартири, чи можливо виділення частки квартири у власність, чи визнання права на ідеальну частку квартири або грошову компенсацію, все це має бути передбачено правовими нормами, підтверджено належними доказами, зокрема експертним висновком. Також, доводи позивача про те, що в період спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2010 року автомобіль Honda Accord, д.н.з. [NUMBER] , 2010 року випуску, номер шасі: [NUMBER] , однак половину коштів від вартості автомобіля було надано [PERSON] , теж не заслуговують уваги, оскільки нею не доведено, яку саму частину особистих грошових коштів вона надала на придбання автомобіля, та чи належить вказаний автомобіль до спільного майна сторін, оскільки судом не встановлено факт сумісного проживання сторін у період з 30 жовтня 2010 року по 20 лютого 2013 року. Представником позивача адвокатом Драгун А.С. було долучено до матеріалів справи відповідь Державної податкової служби від 16.12.2022 року на її адвокатський запит, з якої вбачається, що приблизний щомісячний дохід [PERSON] в період з 2010 по 2015 рік складав розмір від 2514грн. до 6450 грн./а.с.227,т.3/. За такого, позивач не надала жодного належного письмового доказу, які б підтвердили існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, веденню спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту у зазначений нею період. Надана позивачем фототаблиця за своїм зовнішнім виглядом, властивостями, місцезнаходженням, датою подій та за загальними ознаками не підтверджує наявність саме сімейних стосунків між сторонами та факту проживання однією сім`єю в спірний період. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В Постанові від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №61-5296св19) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до ст.74 СК України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є суб`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, наявність усних та письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 у справі № 552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, у своїй постанові від 8 грудня 2021 року по справі № 531/295/19 Верховний Суд вказав, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Разом з тим суд зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України). Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. На підставі оцінки зібраних у справі доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволенні зустрічного позову в частині встановлення факту спільного проживання сторін без шлюбу. За відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову в частині позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для задоволення інших позовних вимог [PERSON] , зазначених у зустрічному позові. Згідно ч. 1-3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сімейним кодексом України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Навіть якщо один з подружжя з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) не мав самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім речей індивідуального користування. До спільного майна подружжя входять і їх заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи. Так, придбане у шлюбі майно за гроші, зароблені другим членом подружжя, належатиме обом з подружжя, оскільки все зароблене у шлюбі є спільною власністю подружжя. Відповідно, і майно, придбане за ці кошти, також є сумісною власністю подружжя. З досліджених в судовому засіданні доказів наданих сторонами, судом встановлено, що обсяг майна придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим, є спільно набутим майном подружжя. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності прийшов до переконання, що первісний позов є обґрунтований, при цьому при розподілі майна подружжя суд виходить із конкретно визначених об`єктів нерухомого майна, зазначених у позовних вимогах, зокрема виходячи з того, що вказані квартири є однокімнатними, приблизно однакового метражу, обидві розташовані на [ADDRESS] , тому суд визнає право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту 2056010651101 та визнає право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту 1249405051101. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд відмовляє у повному обсязі за безпідставністю. Відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. За приписами ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача [PERSON] , підлягають стягненню судові витрати у сумі 12407,00 грн.

Outcome: approved