Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-24 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] (надалі за текстом позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом відповідач) у якому просила визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 6320255300:00:006:0160, загальною площею 0,1092 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 12.12.2012 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На теперішній час у суді розглядається справа про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі ними було придбано у власність житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за вищезазначеною адресою. Придбання майна відбулося на підставі договорів купівлі-продажу від 22.11.2013, де покупцем зазначений відповідач. Вказане нерухоме майно перебуває під обтяженням на підставі іпотечного договору від 22.11.2013, де іпотекодержателем виступає ПАТ «Державний ощадний банк України». Зазначає, що вона з відповідачем не можуть добровільно поділити будинок та земельну ділянку, оскільки взаємної згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Вищезазначений будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивачка просить в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частини вищезазначеного нерухомого майна, а у власності відповідача залишити 1/2 частини будинку та земельної ділянки. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 13.12.2021 відкрито загальне позовне провадження у вищезазначеній справі, призначено підготовче засідання. Представником третьої особи 25.01.2022 засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено до суду пояснення, в яких просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначено, що 22.11.2013 між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» укладено договір про іпотечний кредит №15, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 115000 грн. строком на 228 міс. з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 19.11.2032, на придбання земельної ділянки та житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня між АТ «Ощадбанк» та відповідачем було укладено іпотечний договір №15/1 предметом якого є спірний житловий будинок та земельна ділянка. На час подання письмових пояснень погашення кредиту здійснює позичальник [PERSON] відповідно до графіку, кредит достроково не повернутий. Вважає, що розподіл майна, що перебуває в іпотеці, порушує права іпотекодержателя, оскільки може відбутися зміна власника майна, який не є стороною договору іпотеки. Зміни щодо права власності на предмет іпотеки та припинення права власності на нього суперечать положенням іпотечного договору та нормам ЗУ «Про іпотеку». 08.02.2022 відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Каченюк О.І. подав зустрічний позов, у якому просив визнати право [PERSON] на частку у спільному майні житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ; та на 1/2 частину земельної ділянкиз кадастровим номером 6320255300:00:006:0160, загальною площею 0,1092 га,\~ припиненим. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що заявлений позивачкою поділ майна є несправедливим та не відповідає обставинам, які склалися між сторонами. Майно перебуває в іпотеці, існує обтяження, а тому перехід права власності є неможливим. Позивачка у будинку не проживає, не піклується про його стан, не займається домогосподарством. Позивачка вчиняла протиправні дії щодо спірного майна: розбила вікна, трощила паркан, псувала майно у будинку. Вважає, що на підставі ст.365 ЦК України право позивачки на частку у спірному майні може бути припинено. Тому просить визнати припиненим право [PERSON] на 1/2 частку у спільному майні житловому будинку та земельній ділянці. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 08.02.2022 прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] , об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом (а.с.117) Розпорядженням Верховного Суду від 18.03.2022 № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Балаклійського районного суду Харківської області на Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. 25.04.2023 з Балаклійського районного суду Харківської області до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла вищевказана\~ цивільна справа. Ухвалою судді від 02.05.2023 справу прийнято до провадження суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Оладенко О.С. Ухвалою суду від 19.10.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Зінов`єва А.Ю. вимоги первісного позову підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Вимоги зустрічного позову не визнала повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що положеннями ЗУ «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі воно належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав. Позивачка дійсно не проживає у спірному будинку з вересня 021 року, оскільки\~ відповідачем стосовно неї вчинено домашн насильство, не впускав її до будинку, змінив замки та найняв охорону, що встановлено під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №610/3207/21, постановою від 19.11.2021 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Наявність визначених законом підстав для припинення права позивачки на частку у спільному майні відповідачем не доведено. Зокрема, жодним доказом не підтверджено неподільність будинку та земельної ділянки; відповідачем не внесено на депозитний рахунок суду відповідно грошової суми. Відповідач надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності,первісний позов не визнає, зустрічний позов підтримує та просить його задовольнити. Крім того, відповідачем подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Представник третьої особи АТ «Ощадбанк» - Усатюк І.В. у судовому засіданні, яке відбулося 06.02.2024 просила у первісному позові відмовити, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях. У судове засідання, яким завершено розгляд справи не з`явилася з причин, визнаних судом неповажними, про дату та час розгляду справ повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи визнання позову відповідачем, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 12 грудня 2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Червонодонецькою селищною радою Балаклійського району Харківської області, про що зроблено відповідний актовий запис №64 (а. с. 13). Ухвалою суду від 17.09.2021 у справі 610/2672/21 відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу між сторонами (а.с.20). Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 листопада 2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської област Дворник Я.В., продавець [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняв у приватну власність житловий будинок [ADDRESS] . Пункт 6 вищевказаного договору містить твердження, що цей договір укладено за згодою дружини покупця [PERSON] , справжність підпису на заяві якої засвідчено нотаріально (а. с. 14-16). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Дворник Я.В., продавець [PERSON] передав у власність, а покупець [PERSON] прийняв у приватну земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , загальною площею 1092 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої 6320255300:00:006:0160. Пункт 6 вищевказаного договору містить твердження, що цей договір укладено за згодою дружини покупця [PERSON] , справжність підпису на заяві якої засвідчено нотаріально (а. с. 17-19). На підставі вищезазначених договорів, за [PERSON] зареєстровано право власності на спірне нерухоме мано, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.21-25). Також до стосовно зазначеного майна зареєстровано обтяження, обтяжувачем зазначено ПАТ «Державний ощадний банк\~ України» на підставі іпотечного договору від 22.11.2013. Так, матеріалами справи підтверджено, що 22.11.2013 між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк» було укладено договір про іпотечний кредит №15 , відповідно до умов якого, кредит надається в загальному розмірі 115000 грн. на строк 228 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 19 листопада 2032 року. Кредит надається для придбання земельної ділянки з кадастровим номером 6320255300:00:006:0160, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою об`єкта нерухомості, що надається в іпотеку позичальником (а. с. 78-82). У зазначеному договорі міститься засвідчена особистим підписом згода [PERSON] на укладання цього договору. Відповідно до іпотечного договору №15/1 від 22.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Дворник Я.В., Чещевий, як\~ іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передає в іпотеку, а ПАТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержатель, приймає в іпотеку в порядку та і на умовах, визначених у договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності (а. с. 71-76). Підпунктами 2.3.1.1, 2.3.1.2. пункту 2.3. вищезазначеного іпотечного договору визначено, що предметом іпотеки є земельна ділянка з кадастровим номером 6320255300:00:006:0160, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 65 СК України. Згідно із ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні користуванні іпотекодавця, згідно за яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 23 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як зазначено у постановах Верховного Суду №522/17048/15-ц від 08 липня 2019 року та №201/6412/17 від 03 червня 2020 року, положеннями ЗУ «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватись переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Подібний висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 09 липня 2019 року в справі №916/1645/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №161/20677/13-ц, а тому підстав для відступу від цієї позиції не вбачається. Крім того, у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 у справі № 522/26382/15 суд зазначив, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже висновок суду щодо часток подружжя у спільному майні, яке є предметом іпотеки, жодним чином не змінює статусу такого майна як іпотечного та не порушує прав іпотекодержателя. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що перебування спірного будинку та земельної ділянки в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, з аналізу наданих суду доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що нерухоме майно (спірний будинок та земельна ділянка), яке було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача, є спільною сумісною власністю сторін у справі, як майно подружжя придбане під час шлюбу, а тому підлягає поділу, в рівних частках кожному відповідно до вимог ст. ст. 69, 70 СК України. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Оцінюючи вимоги зустрічного позову про припинення права позивачки на 1/2 частину у спірному майні, суд дійшов таких висновків. За положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, за змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі №6-68цс12, від 24 лютого 2016 року в справі №6-2784цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17, така судова практика є незмінною. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач належними та допустимими доказами не довів ту обставину, що спірне нерухоме майно є неподільною річчю, що припинення права не завдасть істотної шкоди позивачці. Та обставина, що позивачка не проживає у спірному будинку не є підставою для припинення права власності. Крім того, зі змісту постанови Балаклійського районного суду Харківської області у справі №610/3207/21, від 19.11.2021 вбачається, що [PERSON] чинив перешкоди позивачці у користуванні спірним будинком\~ (а.с.247-248) Крім того, згідно ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Право власності на частку у спільному майні за вимогою позивача співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1-4 ч.1 зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Враховуючи, що позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довів жодну з обставин, передбачених ч.1 ст.365 ЦК України, а також не вніс відповідну суму грошових коштів на депозитних рахунок суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги зустрічного позову є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи вищезазначене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір у сумі 908 грн., а тому згідно із ст. 141 ЦПК України зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. Витрати позивача за зустрічним позовом слід віднести за його рахунок, оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Питання про відшкодування витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу суд не вирішує, оскільки у порядку ч.8 ст.141 ЦПК України представником позивача подано заяву про те, що докази таких витрат буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення. На підставі викладеного і

Outcome: approved