Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-31 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що 06 липня 1991 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . B даному шлюбі у сторін народилася одна дитина [PERSON] , [INFO] , котра на даний час проживає з позивачем. Протягом тривалого часу, подружнє життя між сторонами не складається через несумісність характерів та постійні сварки, в зв`язку із чим 18.10.2022 року Тисменицький районний суд у справі №352/583/22, розірвав їхній шлюб. Позивачем зазначається, що за період спільного проживання в шлюбі, ними було придбано квартиру [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 22.01.2002 року. На даний час, між сторонами не досягнуто згоди щодо визнання за позивачем права на частку в спільному майні подружжя в добровільному порядку, в зв`язку із чим вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Враховуючи наведене просить суд визнати за [PERSON] , у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 (одну другу) частини квартири [ADDRESS] загальною площею 21,7 м.кв та житловою площею 11,0 м.кв. Представник позивача подав заяву в кяій поов підтримав та просив провести розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22.01.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №2-134, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Із реєстраційному напису на правовстановлюючому документі від 23.08.2002 року (Договорі купівлі-продажу квартири від 22.01.2002 року, на звороті) вбачається, що квартира [ADDRESS] в цілому зареєстрований Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] . Зазначені обставини також підтверджуються листом ОКП Івано-Франківське ОБТІ від 15.03.2024 року. Як вбачається із будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] [PERSON] є домовласником зазначеної квартири на основі договору купівлі-продажу від 22.01.2002 року (а.с.6-7). Із рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18.10.2022 року встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 06 липня 1991 року. Згідно зазначеного рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18.10.2022 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). Таким чином, судом встановлено, що сторони\~ перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.07.1991 року до 18.11.2022 року . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що відомості про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (сорок) відсутні. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Так, судом встановлено, що [PERSON] під час перебування в шлюбі з [PERSON] набуто у власність квартиру [ADDRESS] . Позивачем зазначається, що згоди стосовно порядку розподілу спільної сумісної власності між ними не досягнуто, а тому такий спір підлягає вирішенню судом. Суд вважає доведеним, що квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них, згідно ч. 1 ст. 70 СК України на праві власності належить по 1/2 частині зазначеного спірного майна. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим, оскільки\~ придбана в період шлюбу квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому, суд дійшов висновку про поділ між сторонами набутого під час шлюбу майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 ч.3 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved