Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

15 лютого 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви Правобережного УСЗН Дніпровської міської ради до відповідача [PERSON] про стягнення надмірно виплачених коштів державної соціальної допомоги. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові, заяві про зменшення розміру позовних вимог та відповіді на відзив посилався на те, що з 2019 року відповідач перебував на обліку в управлінні соцзахисту як отримувач державної соціальної допомоги дитині померлого годувальника. На підставі заяв відповідача та доданих до них документів, йому була призначена допомога згідно із ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають право на пенсію, та особам з інвалідністю» та Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд з 26 березня 2019 року по 01 липня 2029 року у розмірі 1 497 грн. 09 червня 2023 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про припинення виплати соціальної допомоги. Оскільки відповідач звернувся до управління 09 червня 2023 року, кошти у розмірі 2\~100 грн. за липень вже були нараховані на рахунок у банківській установі. Обсяг надміру виплачених коштів відповідачеві за період з 01 липня 2023 року по 31 липня 2023 року становить 2 100 грн. 14 серпня 2023 року відповідачеві було направлено повідомлення про припинення надання та повернення надмірно виплачених коштів державної допомоги. Також на його адресу 25 вересня 2023 року повторно було надіслано повідомлення про припинення надання та повернення надміру перерахованої державної соціальної допомоги. У добровільному порядку відповідач кошти не повернув. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на його користь надмірно виплачені кошти державної соціальної допомоги дитині померлого годувальника у розмірі 2 100 грн., а також судові витрати. Представник позивача у своїй заяві до суду просила справу розглянути за її відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві та запереченнях проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що з квітня 2019 року він, як батько дітей, матір яких померла, отримує державну соціальну допомогу дітям померлого годувальника. Виплати було призначено до 2029 року до досягнення дочкою вісімнадцятирічного віку. 09 червня 2023 року він звернувся до позивача із заявою про припинення йому виплат, яку було зареєстровано 09 червня 2023 року. Не зважаючи на отримання заяви про припинення виплати допомоги, позивач продовжив її нарахування та виплату, отримані кошти були витрачені на утримання малолітньої дитини. Виплати здійснювалися через недбалість працівників позивача, а не з його вини, тому кошти у розмірі 2\~100 грн. поверненню не підлягають. У своїй заяві до суду справу просив розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до УСЗН із заявою про призначення йому соціальної допомоги особам, які не мають право на пенсію, та інвалідам, дитині померлого годувальника (а.с. 12-14). 09 червня 2023 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про зупинення нарахування дитині померлого годувальника (а.с. 16). За період з 01 липня 2023 року по 31 липня 2023 року обсяг надмірно виплачених коштів склав 2\~100 грн. (а.с. 17). Повідомленнями № 517/1 від 14 серпня 2023 року та № 594 від 25 вересня 2023 року відповідачеві повідомлено про припинення права надання допомоги дитині померлого годувальника та про обов`язок повернути надмірно нараховані та виплачені кошти (а.с. 19, 20). На теперішній час відповідачем не повернута сума надмірно нарахованої та виплаченої допомоги. Вказаний спір регулюється положеннями ЦК України, ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають право на пенсію, та особам з інвалідністю», Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд. Статтею 2\~ЗУ «Про\~державну соціальну\~допомогу особам,\~які не\~мають право\~на пенсію,\~та особам\~з інвалідністю»\~визначено,\~що право\~на державну\~соціальну допомогу\~мають громадяни України, які є дітьми померлого годувальника або досягли віку, встановленого статтею 1 цього Закону, і не мають права на пенсію, або є особами з інвалідністю і не мають права на пенсію по інвалідності або державну допомогу у зв`язку з інвалідністю та постійно проживають на території України, мають право на державну соціальну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Пунктом 1\~частини 1\~ЗУ «Про\~державну соціальну\~допомогу особам,\~які не\~мають право\~на пенсію,\~та особам\~з інвалідністю»\~встановлено,\~що державна\~соціальна допомога\~згідно із\~цим Законом\~призначається особі,\~яка є дитиною померлого годувальника або досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не мають права отримувати у зв`язку з цим пенсію відповідно до закону, або визнана особою з інвалідністю у встановленому порядку. Відповідно до\~положень ст.\~14\~ЗУ «Про\~державну соціальну\~допомогу особам,\~які не\~мають право\~на пенсію,\~та особам\~з інвалідністю»\~Одержувачі державної\~соціальної допомоги\~зобов`язані\~повідомляти органи,\~що призначають\~державну соціальну\~допомогу,\~про обставини,\~що можуть\~вплинути на\~умови призначення\~державної соціальної\~допомоги та\~її виплату. У разі невиконання цього обов`язку та одержання у зв`язку з цим зайвих сум державної соціальної допомоги одержувачі повинні відшкодувати органам, що призначають державну соціальну допомогу, надміру виплачені суми. Відповідно до абз. 2 п.п. 3 п. 5 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою КМУ № 261 від 02 квітня 2005 року, право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю мають діти померлого годувальника (у тому числі ті, що народжені до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника), який на день смерті не мав страхового стажу, необхідного для призначення пенсії для особи з інвалідністю III групи. Абзацом 2 п. 11 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою КМУ № 261 від 02 квітня 2005 року, визначено, що соціальна допомога дитині померлого годувальника призначається з дати, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення за соціальною допомогою надійшло не пізніше ніж через 12 місяців з дня смерті годувальника. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.\~1215\~ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Суд зазначає, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Матеріалами справи встановлено, а також зазначено самим позивачем, що Управлінням праці та соціального захисту населення проведено виплату [PERSON] , володіючи всіма необхідними документами щодо призначення виплат на дитину, будучи обізнаним про заяву відповідача про припинення таких виплат, тому суд приходить до висновку, що такі нарахування необхідно вважати такими, що проведені добровільно, з огляду на що вони не підлягають стягненню. Посилання позивача на те, що виплати було нараховано у зв`язку із автоматичним продовженням, не приймаються судом до уваги, оскільки з матеріалів вбачається, що виплати, які просить стягнути позивач, виникли не в результаті допущення арифметичних помилок при здійсненні розрахунків, а в результаті неврахування певних відомостей та, як наслідок, несвоєчасне вжиття позивачем заходів для їх припинення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, оскільки позивачем не наведено обов`язкових умов повернення надмірно виплаченої соціальної допомоги; зокрема не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували б наявні ознаки (обставини) навмисного подання саме відповідачем недостовірних відомостей чи приховання відомостей, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру. Таким чином, оскільки перераховані грошові кошти у вигляді соціального допомоги надані позивачем добровільно та за відсутності недобросовісності зі сторони відповідача, суд приходить висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, та про відмову у їх задоволенні у зв`язку з відсутністю правових підстав для виплаченої державної соціальної допомоги. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2\~684 грн. (а.с. 1) слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed