Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири, відповідно до якого просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності: за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що відповідач та позивач перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.01.2007 року, що був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 75. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.12.2020року шлюб було розірвано. За час перебування сторін у шлюбі, саме в інтересах сім`ї, була придбана у власність для спільного проживання сім`ї, ведення спільного господарства та побуту квартира [ADDRESS] , котра була зареєстрована на відповідача. З огляду на викладене, враховуючи відсутність можливості добровільного вирішення спору, [PERSON] була вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 20.12.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. 04.03.2024 року [PERSON] звернувся з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права особистою приватної власності на майно набуте в період шлюбу, посилаючись на те, що 05 листопада 1998 року родина позивача, а саме вітчим, [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , отримали у власність в рівних частинах, шляхом безкоштовної приватизації, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва встановлюється, що кожен з них мав право власності по 1/3 частини квартири, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем позивач вже був власником 1/3 частини квартири. Після смерті вітчима відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири, яку вони фактично своїм проживанням в квартирі прийняли як спадкоємці. 18 січня 2007 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва було визнано право власності за позивачем та [PERSON] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , по 1/4 частині за кожним на квартиру [ADDRESS] . Згодом дана квартира були ними відчужена. Зазначає, що будь-яких коштів його сім`ї з [PERSON] витрачено на придбання цієї квартири не було. Жодних спільних грошових коштів подружжя на це витрачено не було. Протокольною ухвалою від 07.03.2024року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистою приватної власності на майно набуте в період шлюбу та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири. В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав та просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечив з підстав його необгрунтованості. Представник відповідача та відповідач за первісним позовом, щодо задоволення первісного позову заперечили, просили суд, задовольнити зустрічний позов, позовні вимоги якого підтримали. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.01.2007, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.12.2020 було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2008, під час шлюбу з [PERSON] , на ім`я [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . Згідно із частиною 1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Верховний Суд у своїй постанові від 02.06.2021 у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 (провадження № 61-13103св20) та від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, частина третястатті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьоїстатті 325 ЦК Україниможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. На спростування презумції спільного майна подружжя, [PERSON] посилається на те, що спірна квартира була набута після відчуження частини квартири [ADDRESS] . Проте судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти від продажу квартири[ADDRESS] , одержані [PERSON] , використані для купівлі спірної квартири. Однак, такі твердження суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та наданими суду доказами. Таким чином, даючи оцінку, доводам та показанням у судовому засіданні [PERSON] , на які він посилається, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] ,[ADDRESS] . У частині другійстатті 89 ЦПК Українивстановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першоїстатті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Таким чином, враховуючи фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, на підставі комплексного аналізу норм цивільного та сімейного законодавства щодо поділу спільного майна подружжя, їх тлумачення Конституційним Судом України та практикою Верховного Суду України щодо їх застосування, заявлені позивачем за первинним позовом вимоги щодо поділу спільно майна подружжя, яке є нерухомим, шляхом визнання права власності на частину квартири є обґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно та його вимога за зустрічним позовом про визнання спірного майна його особистою приватною власністю не підлягає задоволенню.

Outcome: approved