Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

28 листопада 2023 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову вказує, що 05 листопада 2019 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/4889/23 від 19 квітня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину: [PERSON] [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, через що в сім`ї відбувалися постійні сварки. Більше ніж рік сторони не живуть однією сім`єю. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/4889/23 від 19 квітня 20023 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу стягнення судових витрат задоволено, шлюб розірвано. Відповідачка живе та працює за кордоном в Німеччині. Спільна малолітня дитина, [PERSON] [INFO] проживає із своїм батьком [PERSON] , де мешкає нині, тому, за для збереження сталих сімейних зв`язків, звичного для дитини житла та оточення, звичного місця для домашніх завдань та звичного маршруту до школи тощо, позивач вважає за потрібне залишити жити малолітню доньку з ним саме таке місце проживання дитини найбільше відповідає найкращим інтересам дитини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Від відповідачки надійшли пояснення в яких вона зазначає, що не має заперечень щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з її батьком [PERSON] у зв`язку з її працевлаштуванням за кордоном (Німеччина). Перешкод у спілкуванні з дитиною батько не чинить, відносини з колишнім чоловіком цивілізовані. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк І.Р. в судовому засіданні підтримала поданий до суду письмовий висновок та не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 05 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Рівненському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №535. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/4889/23 від 19 квітня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу мають спільну доньку: [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.05.2020 року. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства ). Згідно зі статтею 12 Закону України Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] розглядалося на засіданні комісії питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 07.02.2024. Розглянувши матеріали справи, комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] . Враховуючи ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов`язків, створення ним належних умов для проживання, розвитку та виховання дитини, а також беручи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved