Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-27 00:00:00

11.07.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів від колишньої дружини. Позов мотивовано\~тим,\~що з\~17.06.2006\~по 22.09.2009\~позивач перебував\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~відповідачкою.\~29.10.2010\~після розірвання\~шлюбу він\~став непрацездатним\~у результаті\~протиправних дій\~колишньої дружини\~під час\~шлюбу,\~а саме\~отримав 2\~групу інвалідності\~загального захворювання.\~Зазначає,\~що за\~станом здоров`я\~потребує значних\~витрат на\~лікування,\~яких йому\~недостатньо,\~оскільки інших\~доходів,\~крім пенсії\~по інвалідності,\~не отримує.\~Відповідачка згідно\~її декларацій\~за 2018-2020\~рр.\~отримує дохід\~від 418\~тис.\~грн.\~до 732\~тис.\~грн.,\~тому має\~можливість надавати\~йому матеріальну\~допомогу \~у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду довічно. Також, у зв`язку з постійним переслідуванням відповідачкою його та членів його сім`ї просив заборонити їй довічно будь-яке втручання в життя його та його родини, а також збір будь-якої інформації, що має відношення до нього та членів його сім`ї, в т.ч. перебування поруч з місцем його проживання, зазначеним у позовній заяві. Ухвалою суду від 04.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та витребувано докази. 28.08.2023 на виконання ухвали суду від 04.08.2023 від Управління обласної ради з майнових відносин надійшла запитувана інформація, а саме довідка про нараховані та отримані виплати [PERSON] за 2021-2022 рр. 05.09.2023 на виконання ухвали суду від 04.08.2023 від АТ «Укрсиббанк» надійшла інформація по рахунках, які відкриті в банку на ім`я [PERSON] 26.09.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 14.11.2023 у судовому засіданні позивач подав клопотання про приєднання доказів до цивільної справи, а саме: копії чеків «Укрпошта» про відправлення відповідачці позову з додатками; копія чеків про придбання ліків позивачем. 23.11.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, яку повернуто судом без розгляду, у зв`язку з ненаданням доказів її направлення відповідачу. 12.12.2023 від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів, а саме копії чеків на придбання ліків позивачем. 06.02.2024 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та витребувано для огляду з архіву Приморського районного суду м. Одеси справу № 522/3980/21. 16.02.2024 на виконання ухвали суду від 06.02.2024 судом надано матеріали цивільної справи № 522/3980/21 для огляду в судовому засіданні. 07.02.2024 від позивача надійшли клопотання про приєднання доказів, а саме копії чеків на придбання ліків та оплату медичних послуг та копія виписки з медичної картки [PERSON] від 24.01.2024. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Частинами першою та другою статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Крім того, особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу (п. 2 ч. 2 ст. 76 СК України). Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 17.06.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Вознесенську Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 123. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 22.09.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] 22.09.2009 було розірвано. Згідно довідки МСЕК від 29.12.2010 [PERSON] встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням строком до 01.01.2012. Згодом 09.12.2015 позивачу встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням довічно. Таким чином, позивачу встановлено інвалідність 29.12.2010, тобто після спливу одного року від дня розірвання шлюбу 22.09.2009. Доказів того, що позивач втратив працездатність до розірвання шлюбу, матеріали справи не містять, як і доказів того, що інвалідність була результатом протиправної поведінки відповідачки під час шлюбу. Досліджені записи телефонних розмов сторін та їх роздруківки, долучені до матеріалів справи, свідчать про неприязні стосунки між колишнім подружжям, проте не свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідачки та отриманням позивачем інвалідності. Сама по собі втрата позивачем працездатності та наявність у відповідачки можливості сплачувати аліменти на утримання колишнього чоловіка, не є підставою для покладення на неї такого обов`язку за відсутності умов, встановлених положеннями ст. 76 СК України. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що він втратив працездатність до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, або після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, проте його інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо нього колишньої дружини під час шлюбу, а відтак правові підстави для покладення на відповідача обов`язку сплачувати йому аліменти відсутні. Щодо вимог про заборону [PERSON] довічно будь-яке втручання в життя позивача та його родини, а також збір будь-якої інформації, що має відношення до позивача та його сім`ї, в тому числі перебування поруч з мешканням позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~(ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97) у статті 8 проголошує право на повагу до приватного і сімейного життя: кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Приписами ст.\~301\~ЦК України\~встановлено право\~фізичної особи\~на особисте\~життя. Фізична\~особа сама\~визначає своє\~особисте життя\~і можливість\~ознайомлення з\~ним інших\~осіб. Фізична\~особа має\~право на\~збереження у\~таємниці обставин\~свого особистого\~життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Згідно з\~Рішенням Конституційного суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, де досліджувалися питання про те, що слід розуміти під інформацією про особисте життя, а також чи є збирання, зберігання, використання та поширення інформації про особу втручанням в її особисте життя, особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Нормами\~Цивільного кодексу України\~(абз. 2 ч. 1 ст. 302), Закону\~України\~«Про захист персональних даних»\~(ч. 2 ст. 14)\~передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини; поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. При цьому обробкою, згідно із Законом\~України\~«Про захист персональних даних»\~вважається будь-яка дія або сукупність дій, а саме: збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення. У даній справі позивачем належними та допустимими доказами не доведено будь-яке втручання відповідачки в його особисте життя, переслідування його за місцем проживання, а також збір будь-якої інформації, що має відношення до нього та членів його сім`ї, в зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Outcome: dismissed