Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-26 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] 20.10.2023 року звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.\~\~ У позовній заяві вказано, що мати позивача [PERSON] померла [INFO] . Приватним нотаріусом Мухаїр В.Т. відкрито спадкову справу №27/2023 до майна [PERSON] , померлої [INFO] . 13 жовтня 2023 року позивачем отримано від приватного нотаріуса Мухаїр В.Т. постанову про відмову\~у вчиненні\~нотаріальних дій.\~В постанові\~зазначено «Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №71995520, отриманою мною 31 березня 2023 року, наявний запис про заповіт, посвідчений Березівською державною нотаріальною конторою Одеської області 12 жовтня 2018 року за реєстровим №1155. 19 липня 2023 року за №207 надійшла заява спадкоємця про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі заповіту, посвідченого Березівською державною нотаріальною конторою Одеської області 12 жовтня 2018року за реєстровим №1155. За інформацією, наявною у спадковій справі №27/2023 до майна [PERSON] , померлої [INFO] , житловий будинок з господарськими та побутовими прибудованими нього, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 2.00 га за кадастровим номером 5121281200:01:001:0205, розташована на території [ADDRESS] , заповідані іншій особі, яка подала заяву про прийняття спадщини. Заповіт від 12.10.2018 року, зареєстрований в реєстрі за №1155 позивач вважає нікчемним з огляду на приписи ст.ст.215-216,225,229,236, 1248, 1252, 1253 (ч.4), 1254 (ч.4) та 1257 (ч.1) ЦК України. Так [PERSON] стверджує, що заповіт складено в присутності свідків [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки [PERSON] та [PERSON] , який є відчимом [PERSON] , останні являються близькими родичами спадкоємця за заповітом [PERSON] . Враховуючи наведене, просить визнати недійним заповіт, посвідчений Березівською державною нотаріальною конторою Одеської області 12 жовтня 2018 року за реєстровим номером 1155 (у спадковій справі №27/2023 до майна [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок з господарськими та побутовими прибудованими нього, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 2.00 га з кадастровим номером 5121281200:01:001:0205, розташовану на території Гуляївської с/р Березівського р-ну , Одеської обл., масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] ). Ухвалою суду від 08.11.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. У відзиві\~на позовну\~заяву представник\~відповідача [PERSON] \~вказав,\~щоспадкодавець [PERSON] була відповідачці рідною людиною, так як є її бабусею, і до своєї смерті вона бажала заповісти будинок по [ADDRESS] на користь відповідачки. Тобто, за життя бабуся хотіла реалізувати своє право на складання заповіту і вона хотіла заповісти зазначений будинок [PERSON] . Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складання заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Слід зауважити, що [PERSON] за своєю волею заповіла будинок на користь відповідачки, з 2018 року по день її смерті минуло майже 5 років, за цей час спадкодавець могла скласти новий заповіт та скасувати таким чином попередній, але вона не виявила бажання цього зробити. Заповіт від 12 жовтня 2018 року за формою, порядком його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам законодавства. Даний документ було підписано державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою Г.В., яка наділена відповідними повноваженнями та засвідчено гербовою печаткою. Представник відповідача вважає, що присутність свідків [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , при посвідченні заповіту не мають наслідком його недійсність, оскільки даний факт не впливає на вільне волевиявлення заповідача. 12 жовтня 2018 року у приміщені державного нотаріуса Варнавська О.О. особисто здійснила своє право на заповіт шляхом вільного волевиявлення, на її прохання текст заповіту було прочитано вголос та за її дорученням заповіт було підписано іншою особою - [PERSON] . [INFO] , що відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном. Враховуючи наведене, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 27.02.2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи. 25.12.2023 року надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності (а.с.52). Слід зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». За день до розгляду справи, а саме 26.03.2024 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про відкладення розгляду справи для ознайомлення з такою. Разом з тим, суд дослідивши подану заяву вважає, що у задоволенні клопотання в частині відкладення розгляду справи слід відмовити, оскільки цивільна перебуває на розгляді суду з 20.10.2023 року, тобто більше 5 місяців і позивач мав достатньо часу для укладення угоди з адвокатом і раніше. В день подання заяви на відкладення розгляду справи, адвокат зі справою не ознайомилась, хоча така можливість їй була надана. А відтак, суд розцінює вказані дії, як спрямовані на затягування судового процесу. В судове засідання 27.04.2024 року представник позивача також не з`явилась. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомленою про розгляд справи через свого представника, що вбачається з розписки (а.с. 71). Представник відповідача адвокат Шулик М.Ю. подав 27.03.2024 року до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, зазначив, що підтримує поданий відзив, просить залишити позовні вимоги без задоволення. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала заяву від 24.11.2023 року в якій зазначила, що оспорюваний заповіт посвідчений не нею, а тому вона, як нотаріус, не має можливості надати будь-яку інформацію у зазначеній цивільній справі. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України\~\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд прийшов до висновку про відмову у задоволення позову виходячи з наступного. [PERSON] померла [INFO] , що вбачається згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] . Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №27/2023. В матеріалах спадкової справи №27/2023 наявний заповіт від 12.10.2018 року, згідно якого [PERSON] , [INFO] у присутності свідків [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: належний її житловий будинок з господарськими та побутовими прибудовами до нього, а також земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 2 га, яка розташована на території Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області, масив № [NUMBER] , земельна ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 5121281200:01:001:0250 заповіла [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~Позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . 13.10.2023 року позивачем отримано від приватного нотаріуса Мухаір В.Т. постанову від 13.10.2023 року за №292/02/-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У вказаній постанові зазначено «Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №71995520, отриманою мною 31 березня 2023 року, наявний запис про заповіт, посвідчений Березівською державною нотаріальною конторою Одеської області 12 жовтня 2018 року за реєстровим №1155. 19 липня 2023 року за №207 надійшла заява спадкоємця про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі заповіту, посвідченого Березівською державною нотаріальною конторою Одеської області 12 жовтня 2018року за реєстровим №1155. За інформацією, наявною у спадковій справі №27/2023 до майна [PERSON] , померлої [INFO] , житловий будинок з господарськими та побутовими прибудованими нього, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 2.00 газ кадастровим номером 5121281200:01:001:0205, розташована на території Гуляївської с/р Березівського р-ну , Одеської обл., масив № [NUMBER] , ділянка №3 , заповідані іншій особі, яка подала заяву про прийняття спадщини». У\~статті 1233 ЦК України\~визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті\~12\~та стаття\~1234 ЦК України). Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі\~шостій ЦК України\~немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги\~шостої ЦК України\~свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті\~1236-1240,\~1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті\~1248,\~1249,\~1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. У частини першій\~статті 1257 ЦК України\~передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Аналіз частини першої\~статті 1257 ЦК України\~у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у\~главі 85 ЦК України, її статтях\~1247-1249,\~1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Згідно з частиною першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У справі, яка розглянута судом, позивач заявив вимогу про встановлення недійсності заповіту (при цьому вказав, що підставами недійсності заповіту є те, що на думку позивача, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, посвідчений при свідках, які є близькими родичами) без застосування наслідків недійсності правочину, отже обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає. З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 07 квітня 2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21) про встановлення нікчемності заповіту. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12.03.2020 року у справі №716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), у постанові Верховного Суду від 13.01.2022 року у справі №723/4307/20(провадження № 61-10830св21). Відмовляючи у задоволенні позову, з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо недійсності спірного заповіту, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Частиною 2\~статті 1257 ЦК України\~визначено\~єдину підставу для визнання судом заповіту недійсним.\~Така позовна вимога може бути задоволена судом лише, якщо буде встановлено, що\~волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Однак сторона позивача не мотивувала свій позов тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, та суду не було надано відповідних доказів. Інші доводи учасників справи, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed