Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бригіди Володимира Олександровича, виданий 22 червня 2021 р. щодо стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» грошових коштів в сумі 80728,31 грн, пославшись на таке: 22.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. був зроблений виконавчий напис, згідно з яким запропоновано стягнути з неї грошові кошти в загальній сумі 80728 грн 31 коп. на користь ТОВ «Бізнес Позика». Вважає оскаржуваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. При вчиненні вказаної нотаріальної дії нотаріус керувався ст.ст. 87-91 ЗУ «Про нотаріат» та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусу, затвердженого постановою КМ України від 29.06.1999 №1172. Виконавчий напис набрав чинності з дня його вчинення, тобто з 22.06.2021. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме: пункту 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині "а після слів "заставлене майно" доповнити словами "(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)"; доповнити розділ пунктом 1 і такого змісту: «1.1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу", пункту 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Вказана постанова набрала законної сили 22.02.2017. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у вказаній справі. Оскільки станом на 22.06.2021 - на час вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О. виконавчого напису, що оспорюється, була визнана незаконною та нечинною постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662, зокрема, в частині доповнення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», вчинення вказаної нотаріальної дії є безпідставним, а отже, вказаний виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19.02.2024 відкрите провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.18-19). Позивачка, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність з посиланням на підтримання позову у повному обсязі (а.с.27). Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином (а.с.38,44), явку представника у судове засідання не забезпечив, подав заяву «про закриття провадження у справі», в якій зазначив таке: Відповідач, на даному етапі та у відповідності до норм статей 182, 183, 255 та 256 ЦПК України вважає за необхідне довести до відома суду наступну інформацію, яка суттєвим чином впливає (може впливати) взагалі на процесуальну можливість розгляду цієї судової справи Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області за правилами цивільного судочинства та на підставі норм ЦПК України оскільки в цій Заяві Відповідач висвітлює питання щодо юрисдикції цивільного суду при розгляді Позовної заяви. 1. Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. 2. Відповідно до статті 4 Господарського Процесуального Кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому ГПК порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, у відповідності до: - частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч. 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; - частини другої якої право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування. За статтями 4 та 45 ГПК України сторонами в судовому процесі (позивачами і відповідачами) можуть бути і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені в статті 20 ГПК України (див. пункти 5, 10 та 14). Наведене свідчить про те, що одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільного Кодексу України (надалі за текстом «ЦК» або «ЦК України»), Господарського Кодексу України (надалі за текстом «ГК» або «ГК України»), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. З огляду на вищезазначене, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. 3. Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням. За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. 4. Позовна заява, яка розглядається у цій судовій справі №233/573/24, була подана до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області [PERSON] як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем. В той же час: 1) Кредитний договір, з метою примусового стягнення коштів за яким і було за ініціативою ТОВ «БІЗПОЗИКА» вчинено виконавчий напис, визнання якого таким, що не підлягає виконанню, в т.ч. вимагає Позивач у своїй Позовній заяві, були укладені Позивачем із Відповідачем саме в якості фізичної особи-підприємця (договір надаємо); 2) виконавчий напис, за яким стягненню на користь Відповідача з Позивача підлягає грошова сума, яка становить заборгованість ФОП [PERSON] перед ТОВ «БІЗПОЗИКА» саме за Кредитним договором, вчинено з метою стягнення вказаної суми саме з фізичної особи-підприємця (ФОП) [PERSON] , а не з неї ж, але в статусі звичайної фізичної особи без статусу ФОП (виконавчий напис нотаріуса наявний в матеріалах справи); 3) згідно із відомостями з інформаційного ресурсу OpenDataBot про ФОП [PERSON] . підприємницька діяльність останньої станом на даний момент не була припинена і вона перебуває в зазначеному статусі. З огляду на вищезазначене, є всі підстави вважати, що предметом спору у цій судовій справі є правовідносини між ФОП [PERSON] та ТОВ «БІЗПОЗИКА», які відповідно їх суб`єктного складу та змісту правовідносин очевидно, що виникли з господарського договору (Кредитного договору), зобов`язання за яким у Позивача як ФОП (фізичної особи-підприємця) не припинилися. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також норми статей 19 та 48 ЦПК України, у відповідності до яких: - сторонами у цивільному процесі (позивачем і відповідачем) можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава; суди (цивільної юрисдикції) розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, існують всі належні правові підстави вважати, що: 1) розгляд позову [PERSON] до ТОВ «БІЗПОЗИКА» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, має здійснюватися саме компетентним господарським судом, а не Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області (як місцевим загальним судом); 2) Ця судова справа №233/573/24 взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зважаючи на всі вищезазначені норми законодавства та у зв`язку з тим, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, ТОВ «БІЗПОЗИКА» також позбавлено процесуальної можливості подати до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області Зустрічний позов із позовними вимогами до ФОП [PERSON] (як фізичної особи-підприємця) (а.с.30-32). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином (а.с.46), у судове засідання не з`явився, пояснення щодо\~позову не подав. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків: Судом установлено: 30.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та Фізичною особою підприємцем [PERSON] був укладений договір № 117198-МР1-003 «про надання кредиту» (зворот а.с.35 - а.с.36). 22.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем було видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення з громадянки України, якою є Фізична особа підприємець [PERSON] , яка є боржником за Кредитним договором № 117198-МР1-003 від 30.12.2020, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» - стягувач (зворот а.с.4). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Сторонами Кредитного договору № 117198-МР1-003 від 30.12.2020, на виконання якого нотаріусом виданий оспорюваний виконавчий напис, є юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» і фізична особа\~ підприємець [PERSON] . Позов поданий фізичною особою [PERSON] , яка не є зобов`язаною стороною Кредитного договору і якої не стосується оспорюваний виконавчий напис. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Тож, не підлягає судовому захисту інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. 25 жовтня 2022 року Верховний Суд в рамках справи № 607/14378/21, дослідивши питання щодо визначення належного позивача, зазначив, що, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися \~до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі\~№ 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №\~910/12787/17). Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись\~ у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17. З огляду на зазначену правову позицію, суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що провадження у справі підлягає закриттю, що мало б місце, якби позов було пред`явлено фізичною особою підприємцем до юридичної особи у спорі з приводу зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання (ч.1 ст.173 ГК України, ст.ст.4,20 ГПК України). За наведених обставин і відповідних ним підстав, у задоволенні позову фізичної особи [PERSON] належить відмовити, оскільки право вимоги у порушеному спорі їй не належить, а належить фізичній особі-підприємцю [PERSON] , відомості про яку містить Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.35), і такий спір може бути порушений і вирішений у порядку господарського судочинства.

Outcome: dismissed