Jurisdiction: civil
Date: 2024-03-28 00:00:00

27.02.2024 [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 15 грудня 2021 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від спільного проживання вони мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач на теперішній час в добровільному порядку участі в утриманні дитини не приймає та досягнути з ним будь якої згоди щодо розміру аліментів на дочку неможливо, а вона не має можливості у повній мірі забезпечити дочку усім необхідним, враховуючи, що має на утриманні ще одну малолітню дитину. Відповідач наразі є здоровою та працездатною особою, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї на утриманні немає, однак стабільної матеріальної допомоги на дочку не надає. В зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дитину в розмірі 1/4\~ частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також, зазначила, що вона на даний час не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну допомогу при народженні дитини, однак цих коштів недостатньо для повноцінного життя, а відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги їй не надає, тому просила стягнути з відповідача на її особисте утримання кошти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дочкою 3-х річного віку. 28.01.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 29.03.2024 09:30 год. Позивачка - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що наразі у суді перебуває провадження щодо розірвання шлюбу із відповідачем, півтора роки відповідач не приймає участі в утриманні дитини. З грудня 2023 року до березня 2024 року відповідач надавав кошти на дитину, а з березня виплати припинилися, як він пояснює, у зв`язку з поданням даного позову. В добровільному порядку вирішити питання з відповідачем щодо щомісячної сплати аліментів на дитину неможливо. Вона перебуває на обліку УСЗН та отримає 860,00 грн щомісячно, яких не вистачає на утримання дитини. Представник позивачки, адвокат Звада Оксана Андріївна, у судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що сторони мають спільну дочку, перебувають у шлюбі та в провадженні суду знаходить страва щодо розірвання шлюбу між сторонами. Відповідач надавав матеріальну допомогу позивачці, однак не регулярно, а на тлі непорозуміння та неприязних відносин між ними, він взагалі припинив з березня надавати матеріальну допомогу позивачці. Позивачка перебуває на обліку в ЦСЗН БМР та отримує державну допомогу у розмірі 860,00 грн, щомісячно, але цих коштів їй недостатньо для утримання дитини, адже на місяць на дитину витрачається близько 7000,00 грн. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні у судовому засіданні позов визнав частково, подав до суду письмові заперечення та зазначив, що він згоден з вимогами щодо стягнення з нього аліментів на дочку, а з вимогами щодо стягнення коштів на особисте утримання позивачки не погоджується. Він з 16.02.2024 є безробітнім, але в Центрі зайнятості населення на обліку не перебуває. Так, коли він працював, він надавав позивачці матеріальну допомогу, однак наразі він не має можливості сплачувати їй кошти на особисте утримання, крім того, невідомо куди вона буле витрачати ці кошти. Він здоровий та працездатний, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї на утриманні немає, наразі перебуває у пошуку роботи. Вони із позивачкою більше року не проживають разом, вона не дає бачитися із дитиною, постійно влаштовує скандали і махінації, викликає поліцію коли він з`являється до дочки. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 15 грудня 2021 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивачка - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; має двох дітей: [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає разом із нею, та [PERSON] , [INFO] ; не працює, адже здійснює догляд за меншою дитиною до досягнення нею трирічного віку, та не має можливості у повній мірі забезпечити дочку усім необхідним для повноцінного розвитку. Також, встановлено, що відповідач - [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , здорова та працездатна особа, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї на утриманні немає та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на дочку у судовому порядку. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи (а.с. 4-12,22,24) та не заперечуються відповідачем. З матеріалів справи (а.с.8, 25-38), вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої був записаний, згідно ч.1 ст. 135 СК України,\~ [PERSON] ; 12.02.2022 у актовий запис про народження дитини було внесено зміни та батьком дитини було записано відповідача у справі [PERSON] ; рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2023, у справі № 357/10222/21, яке набрало законної сили 26.12.2023, батьком дитини було визнано [PERSON] , [INFO] . З постанови Київського апеляційного суду від 26.12.2023, у справі № 357/10222/21 (а.с.39-42) вбачається, що відносно [PERSON] було порушено справу про адміністративне правопорушення, за заявою [PERSON] , щодо вчинення домашнього насильства психологічного характеру, та справа про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП була закрита на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. При вирішення спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням положень ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць\~ встановлений для дітей віком до 6 років в розмірі 2563 гривні. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позову в частині стягнення аліментів на дитину, та діючи в інтересах дитини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на дочку - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 27.02.2024 і до повноліття дитини, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її рівню життя та розвитку. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки кошів на особисте утримання суд виходить з наступного. Згідно ч. 2, ч. 6 ст. 84 Сімейного Кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 3 ст. 82 СК України, право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Так,\~ позивачка в обґрунтування вказаних вимог зазначила, що не працює, здійснює утримання малолітньої дитини до 3-х років і потребує матеріальної допомоги зі сторони батька дитини, оскільки єдиний її дохід це допомога по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, яка виплачується управлінням соціального захисту населення. Відповідач заперечуючи проти вказаних вимог, посилається на те, що він увесь час, в період шлюбу з позивачкою, забезпечував родину і дітей, однак на даний час безробітній, а позивачка працевлаштована, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною і регулярно отримує соціальні виплати на дочку [PERSON] , постійно провокує його і не дає бачитися із дітьми, в тому числі з Євою, яку він сприймає, як свою дочку. Суд, приймає визнання учасниками справи обставин, що ними визнаються, а саме: щодо перебування позивачки на обліку в Управлінні соціального захисту населення Білоцерківської міської ради та отримання нею державної допомоги при народженні дитини, у розмірі 860,00 грн, щомісячно та проживання дитини разом із матір`ю та перебування на її утриманні. Разом з тим, сторони не надали до суду доказів у підтвердження обставин справи, які входять до предмету доказування, зокрема, щодо їх матеріального стану, а надані відповідачем рішення суду лише надають можливість встановити факт батьківства відносно дитини [PERSON] , [INFO] , наявність неприязних відносин між сторонами у справі та наявності спору щодо порядку участі батька у спілкуванні із дочкою, який має вирішуватися в порядку ст. 157,159 СК України. Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суду першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до\~ ст. 128 КЗпПУ, яка кореспондується зі ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку. Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Виходячи зі змісту ст. 195 СК України, у випадку відсутності офіційного доходу у платника аліментів державний виконавець повинен нараховувати аліменти з середньої заробітної плати для відповідної області (регіону), що також стосується\~ підприємців платників єдиного податку. Тобто якщо батько не працює, аліменти нараховується з середньої заробітної плати за його місцем проживання, а офіційна середня заробітна плата за кожен рік по кожній області, публікується на сайті Державного комітету статистики України. Враховуючи вищезазначене, засади справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, щодо стягнення аліментів на дружину, підлягають до часткового задоволення, тому з відповідача на користь позивачки стягуються кошти на її особисте утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною трирічного віку. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: partial